Bohovia sú múdri.

Samuel Sagan

Atlantské Tajomstvá

Zväzok 3

________________

Atlantské Tajomstvá, zväzok 3 - Bohovia sú múdri.

Druhé vydanie.

© AEON GROUP spol. s r.o., 2008-2011.

Translation © Peter Bezemek

ISBN 978-80-89285-06-8

POĎAKOVANIE

Najprv a predovšetkým Pánu Ganovi, ktorého nepretržitý tok inšpirácie bol hnacou silou pre začatie, vytrvanie a dokončenie tohto epického románu.

Ďalej chcem spomenúť priateľov, ktorí podporovali spisovateľský zámer svojím entuziazmom, pomohli prepracovať množstvo scén a odstrániť z nich chyby: Catherine Ross a Ruth Camden, ktoré boli počas deviatich mesiacov mojimi ISIS konektormi, za účelom preskúmania archívu Clairvision a zhromaždenia materiálu, ktorý slúžil ako základ pre toto dielo; Oonagh Sherrard a Philip Joseph, s pohnutím spomínam na naše diskusie o štvrtej ráno ohľadne „skutočne dramatického" písania scén; Samantha Livingstone, ktorej kritika ma motivovala k pridaniu Knihy Kráľa Nagaov. (a pri tej príležitosti aj tretieho zväzku); Orna Lankry a Coral Noonan, ktoré ma povzbudzovali, aby som napísal Atlantské Tajomstvá ako trilógiu v štyroch zväzkoch; Janis Lander, veľká fanynka kráľa Nagaov; Rosa Droescher; Anne Barbato; Karen O'Connell; Nathalie Brown, ktorej dlho zabudnutý darček úplne premenil tento román.

Nakoniec, ale určite nie na poslednom mieste, vďaka Džervinovi výnimočnému, priateľovi a majstrovi v Hrome. Bez neho by sa nič z tohto nikdy neudialo. Všetka sláva učiteľovi!

Poznámka k používaniu kurzívy

Kurzíva bola použitá pre poukázanie na nasledovné:

1. Citáty zo Zákona Melchisedeka, napríklad:

Jedným z najviac nepochopených zo všetkých veršov Zákona bol „Jeden Zákon, jedna cesta! Pochválený buď Pán Melchisedek!"

2. Rozprávanie bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov:

Biely Orol odpovedal,

„Duša Výšin,

Dieťa večnosti,

Čakal som na teba ešte predtým, ako vznikol čas.

A ty prichádzaš, žiarivá,

Dochvíľna na kozmické stretnutie,

Robíš Matku Svetla pyšnou na svoje semeno. "

3. Rozprávanie ľudských bytostí, keď sú pozdvihnuté na úroveň vedomia bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov (preto zahŕňa aj komunikáciu cez silu Hrotu). Napríklad,

„Džervin!" zavolal som cez Hrot. „Prosím, urobte niečo! Rýchlo!"

4. Niekedy je kurzíva použitá na zdôraznenie určitého slova vo vete, napríklad:

„Džervin," povedala Teyani, „keby to nebolo z tvojich úst, nikdy by som neuverila tomuto príbehu!"

Avšak od Zväzku 3 ďalej, kvôli zvýšenému výskytu konverzácií s anjelmi, bohmi a Lietajúcimi Drakmi (kategórie 2 a 3), boli bežné výrazy zo Zákona Melchisedeka ponechané bez kurzívy.

Atlantské Tajomstvá - Tetralógia

Zväzok 1

1 - Kniha Začiatkov

2 - Kniha Blažených Spiacich

3 - Kniha Volania Osudu

4 - Kniha Lososového Rúcha

5 - Kniha Mystérií Eisraimu

6 - Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

7 - Kniha Korenia Nefilim

Zväzok 2

8 - Kniha Bieleho Orla

9 - Kniha Elyani

10 - Kniha Kráľa Nagaov

11 - Kniha Kniežacieho Apartmánu

Zväzok 3

12 - Kniha Lietajúcich Drakov

13 - Kniha Stretnutí so Zlom

14 - Kniha Rituálu Vystúpenia

15 - Kniha Sveta Bohov

Zväzok 4

16 - Kniha Nefilimských Obrov

17 - Kniha Paradoxov vo Výšinách

18 - Kniha Smrti Strašnej

19 - Kniha Polí Pokoja a Rytierov Apokalypsy

20 - Kniha Posledných Dní

21 - Kniha Údolia Nekromancera

22 - Kniha Virdžínie a Hirama

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, apokalyptické časy

Krypta bola osvetlená len podivným zelenkastým svetlom, ktoré vyžarovalo z vajcovitého mäkkého kameňa na hlavnom oltári.

V pološere pristúpila k oltáru ohromujúco krásna mladá žena s červenými vlasmi, priložila obe ruky pár centimetrov nad kameň a invokovala, „Ja, Felícia, kňažka Verzazyela, vzývam silu Strážcov!" Z centier energie nad svojou hlavou aktivovala mäkký kameň, čím spustila reťazovú reakciu.

Nastala explózia. Nefilimská kňažka klesla na kolená, no jej ruky zostali prilepené na kameni.

Dokonca sa ani nepočula kričať.

Krypta? Zmizla. Nahradila ju rozľahlosť priestoru.

Burácajúce vetry a gigantické víriace oblaky svetla.

Bázeň vzbudujúca prítomnosť Strážcov.

Čas šialene zrýchlil. Felíciinou hlavou sa naraz prehnalo desaťtisíc myšlienok - videla zrod kráľovstva a jeho zánik, ďalšie kráľovstvo skončilo ešte skôr, ako mohla uvidieť jeho začiatok; rodiace sa a umierajúce druhy a rasy, explodujúce a implodujúce svety, naháňajúce sa zhluky hviezd - opojný elixír nekonečnosti do nej vtekal ako rieka do mora.

A hudba. Hudba? Hurikán zvuku. Myseľ Strážcov je víchrica. Jej myseľ premožená, jej hĺbka vyčerpaná, Felícia vrešťala.

„Čudné výkriky. Vôbec neznejú ako ľudské," poznamenala Virdžínia.

„Úplne šialené!" Hiram pomaly potriasol hlavou, šokovaný Hrot-tornádom, ktoré Felícia nad sebou rozpútala.

Mladá kňažka Verzazyela ďalej kričala, až kým jej úplne neodišiel hlas. Zrútila sa na kamennú podlahu, v bezvedomí.

„Snívanie v mysli Strážcov," povedal Barkhan Zér a nechal Archívne obrazy pohasnúť.

„Naozaj to prežila?" opýtal sa Hiram.

„Len tak tak," povedal Barkhan Zér. „Že preplakala celú cestu z Červenej Zeme až do Snežných Hôr, to naozaj nebolo len preto, že ju opustil Zar. Po stretnutí so Strážcami bola úplne spálená. Ale medzi Lovcami Džex Belaranu mala mocných priateľov. Tí vedeli, ako ju vyliečiť."

V ďalšej Archívnej scéne ležala Felícia v posteli uprostred veľkej miestnosti, márnotratne zariadenej zvláštnymi kusmi nábytku, ktoré boli oživené poľami, presne ako v kniežacom apartmáne v Tomoristane.

Po jej boku sedel mimoriadne vysoký muž s blond vlasmi, tridsiatnik. Jeho veľké ruky sa hladivo pohybovali nad celým jej telom.

Vyzeral byť zmätený. „Ale kto ti toto urobil? Strážca?"

Bledá, s očami napoly zavretými, Felícia vyzerala byť nevýslovne vyčerpaná, „Čo?"

„Tvoja pečeň. Je úplne vyliečená."

„Zar."

„Zar! Zar!" povzdychol si muž, napoly pobavený, napoly rozhorčený. „Rozprávaš niekedy aj o niekom inom?"

Zatvorila oči, „Ale veď si sa ma pýtal!"

Ďalej frflal, „Naozaj si si musela vybrať Syna Draka? Nemohla si sa zamilovať do niekoho iného?"

Felícia sa cítila príliš biedne a bola príliš chorá nato, aby svojho priateľa uzemnila. Iba zašepkala, „Nevybrala som si ho. On prišiel za mnou. Aby ma zabil."

V mužových očiach sa zablysla divoká iskra, „Keby ťa napadol, prisahám na Strážcov, že by som si ho našiel. A za mnou by v jeho svätyni nezostala stáť ani jedna kaplnka."

Otočila sa na bok a rozplakala sa, „Chýba mi! Tak hrozne mi chýba!"

Muž ju zobral do náručia a kolísal ju. Nežne, ale na prahu Hlasu jej povedal, „Milujem ťa, Felícia. Som s tebou."

„Perseps!" opustila sa v jeho náručí a plakala. „Som taká šťastná, že ťa mám!"

„Ó, áno," odpovedal Perseps nahlas a s takým sebaistým tónom, že sa mu podarilo primäť ju k úsmevu.

Barkhan Zér nechal Archívne obrazy pohasnúť a poznamenal, „Čo Zar vôbec netušil, bol fakt, že Felícia bola priateľka z detstva a bývalá milenka Persepsa, Najvyššieho Veliteľa nefilimských Lovcov. Keby ju bol Zar zabil, je dosť pravdepodobné, že Lovci by proti Eisraimu zahájili masívne ťaženie."

„A ono to dopadlo tak, že miesto toho, aby ju zavraždil, Zar ju vyliečil." Hiram pozdvihol ruky a otočil sa k Virdžínii, „Osud!"

Virdžínia už nevyzerala byť sivá a ubitá; jej žiaľ bol zmytý Riekou Spomienok a svetlom Orla, ktoré do nej Hiram neprestajne vlieval.

„Osud?" zopakovala. „Ale kto rozhoduje o týchto veciach? To snáď nebola len čistá náhoda, že Zar stretol Felíciu, však nie?"

Barkhan Zér učinil svoj hlas hromovým, „Určite nie!"

„Tak odkiaľ to prišlo?" pýtala sa Virdžínia. „Bola to vôľa Majstra Džervina?"

„Osud, osud..." v Barkhan Zérovom hlase bolo cítiť jeho tekuté zlato, „osud je výsledkom veľkej rozmanitosti faktorov, z ktorých nie všetky sú pod vplyvom ľudskej vôle. Napriek tomu, túžby a ašpirácie ľudských bytostí sú ako plamene. Keď sú dostatočne silné, preniknú do vysokých sfér a pritiahnu si odozvu. Felícia sa celé roky modlila, aby mohla byť zasvätená do ohňa Strážcov. Bez pomoci ale nemala šancu. A tak Verzazyel Strážca zareagoval tým, že do jej časovej dráhy vtiahol Zara. A so silami, ktoré od Zara prijala, uspela v skúške."

Hiram sa uškrnul, vychutnávajúc si ohromnú iróniu tohto kozmického zvratu.

„A pri Maryani, kto rozhodol?" spýtala sa Virdžínia a opäť vyvolala Archívne obrazy, ktoré sledovali deň predtým. Potom, ako cestoval celú noc bohov, vták raja s dúhovým perím pristál na obrovskom figovníku. A stalo sa, že pod ten strom prišli prebrať svoje plány dvaja zlovoľní žiarliví bohovia. Plánovali útok proti Vasúkidovi, ktorý mal byť korunovaný za Kráľa Nagaov. Potom, ako si vypočul ich rozhovor, vták raja letel dole do Podsvetí a mladého Vasúkida varoval. Následne Nagaovia v trojdňovej bitke vyhladili celú hierarchiu týchto žiarlivých bohov. Následkom toho, keď sa o tisíce rokov neskôr Maryani reinkarnovala ako atlantská kňažka, Nagaovia ju obdarovali fenomenálnymi silami. To jej zase umožnilo zachrániť Archívne kamene, ktoré sa pripravovali vo svätyniach Eisraimu a Lazéry.

„Nemohla to byť len náhoda, že si vybrala práve ten strom!" zvolala Virdžínia.

„To bol iný stupeň kauzality," odvetil Barkhan Zér. „Rezonancia medzi priečkami rebríka svetov. Nagaovia sú mimoriadne čisté bytosti. A keďže je skupinová duša vtákov raja rovnako čistá, rezonovala s Nagaami a poslala im dar."

„Taká čistota! Obyčajným smrteľníkom sa takéto veci nestávajú, však?" Virdžínia sklopila oči, hlboko skľúčená.

V jej poslednom živote k nej osud nebol práve láskavý.

„Vráťme sa naspäť do Tomoristanu. Ešte raz si pozrime scény s Džíniou. Nezáleží na tom, či to bude bolieť. Začnime tu!" Hiram opäť vyvolal scénu vo svätyni Eisraimu. Bolo to v enkláve klenotov, ktorá sa tak nazývala kvôli plasu budov, ktorý tu bol zmiešaný s duchom vzácnych kameňov. Vo vnútri budov, živé steny žiarili ako vznešené Podsvetia jaskýň drahokamov. V akvamarínovej komnate sedeli spoločne v meditácii Džervin a Zar. Zar bol zničený, vysporiadaval sa s daivou, ktorú odhalilo Orlove orákulum: dekrét bohov, oznamujúci, že ide prísť o Elyani. Džervin sa vciťoval vysoko do Hromu, hľadajúc niečo, čo by ho dokázalo utešiť. „Vidím pre Elyani a pre teba prichádzať darček," oznámil. „Dnes v noci. Zoslaný vysokými bytosťami súcitu. Neprinesie vám len radosť, ale aj nových cenných priateľov."

Hiram na tomto mieste prerušil víziu, aby poukázal, „Džervin povedal priateľov, množné číslo!" Vrátil sa do kniežacieho apartmánu v Tomoristane, kam rozradostení Zar a Elyani práve dorazili: koberce ako trávniky, umelecké diela a hračičky na báze polí v každom rohu, štvorčelová posteľ raz taká veľká ako štandardná kajuta na filadelfskej vesmírnej stanici.

„Že boli do seba takí zamilovaní, to im naozaj urobilo veľmi dobre!" odbočil Hiram, dojatý silou príťažlivosti medzi Elyani a Zarom, a vrúcnou atmosférou ich vzájomnosti.

Láskavo a s náznakom zlomyseľnosti, Virdžínia sledovala Hirama. Pobavilo ju, ako príbeh lásky jej rodičov zapálil jeho romantickú povahu, a tiež fascinácia a oddanosť, ktorú cítil k Elyani.

Keď postrehol jej pohľad, Hiram sa zamračil, „Mm?"

„Nič."

„Čo nič?"

„Nie, máš pravdu," Virdžínia potlačila úsmev. „Akonáhle sa do seba zaľúbili, stali sa omnoho prebudenejšími. Je to až zarážajúce."

Barkhan Zér poznamenal, „Zamilovať sa nebolo v Atlantíde vôbec bežné. Osobnostná štruktúra bola u ľudí slabá, rovnako tak aj ich emócie. Ich túžby boli slabé alebo žiadne. Iba zasvätenci sa dokázali zamilovať tak ako Elyani a Zar. Toto musíte mať stále na pamäti, keď budete sledovať zvyšok príbehu. Odtiaľto už pojednáva prevažne o zasvätencoch - o mužoch a ženách, ktorí sa vďaka podstúpenému tréningu v mnohých ohľadoch podobali na moderných ľudí. Ale veľká väčšina Atlanťanov nebola ako oni. Boli to spáči, veľmi podobní Artoldovi."

„Priekopníci lásky! Príde mi to ohromne..." Hiram hľadal slová, „ohromne..." Potom sám seba prerušil, „Aha! Pozrite!"

Vo vízii Elyani skočila na posteľ a stiahla Zara do svojho náručia. „Hovoril si, že Džervin aj Teyani túto cestu opísali ako dar z Výšin?" povedala.

„Je to úplne bezpečné! To pravdaže len v prípade, že nezmrvím protokol. A Džervin povedal, že mám stretnúť dôležitého nového priateľa, niekoho, kto drží niť k našej budúcnosti."

Hiram zastavil víziu. Udrel si päsťou do dlane, „Ale ako sa toto mohlo stať! Džervin povedal priateľov."

Virdžínia spočívala na Barkhan Zérovom ohromnom zlatom svetle, zadržiavajúc slzy. „Zar bol vtedy taký rozrušený. Môže mu byť odpustené, že zle rozumel jedno slovo." Ale vo svojom vnútri si myslela, „Premárnený osud, lebo jeden muž prepočul slovo. Smola, že to bol práve môj osud!"

Nasledovali scény s Hermínou vysokej kasty Nepoškvrnených, ktorej tvár bola zahalená bielym závojom, a s jej mladou asistentkou Džíniou. Zar prišiel do paláca v Tomoristane liečiť malého chlapca, ktorého Hermína ľúbila ako svojho vlastného syna. Ale bolo neskoro - duša dieťaťa sa už vydala na Veľkú Cestu do iného života.

Zatvoriac oči, Hiram si uvedomil, „Táto Hermína... ja som ju stretol vo Filadelfiách, však? Ona bola tá záhadná Slečna X."

„Správne!" potvrdil Barkhan Zér. „Volala sa Keerah Kent."

„Keerah Kent..." Pre Virdžíniu Hiram vysvetlil, „Je to priateľka tvojej matky, stará žena s neuveriteľnými psychickými schopnosťami. Pracuje pre filadelfskú armádu. Nikdy som presne nevedel, čo vlastne robí. Psychická vojna najvyššej úrovne, prísne tajné."

„Vo Filadelfiách sa reinkarnovalo mnoho duchovných majstrov, aby slúžili slobodnému svetu," dodal Barkhan Zér. „To je aj jeden z dôvodov, prečo je Apokalypsa taká vypätá: zasvätenci a duchovní velikáni všetkých čias sa inkarnovali vo Filadelfiách, aby sa zúčastnili konečných bojov."

„Slečna Kent mi ohromne pomohla. Ale nemal som šajnu, odkiaľ operovala. Bolo to úplne mimo môjho Hrotu!" povedal Hiram.

„Plná moc Výšin," povedal Barkhan Zér a jeho hlboký Hlas bol nabitý silou Hromu. „Už ako atlantská Nepoškvrnená bola veľkou sväticou, mocnou silou. O trinásťtisíc rokov neskôr sa stala jednou z Ahrimanových najväčších starostí."

Vrátili sa naspäť k Atlantíde. V paláci Tomoristanu, Zar vchádzal do miestnosti, kde hlbokým spánkom spalo kniežacie dieťa. Vedľa dieťaťa sedela krehká Džínia, devätnásťročná mladá žena s chudými končatinami, prepadnutými lícami a kruhmi únavy pod očami. V zadnej časti miestnosti stála po dva dni a tri noci Hermína Nepoškvrnená, vzývajúc milosť, aby zachránila dieťa.

Z vázy vedľa postele vzala Džínia tri biele ruže a dala ich Zarovi. „Pán Zar, tieto sú ako poďakovanie za to, čo ste včera urobili pre Jeho Výsosť a za lekciu v liečení, ktorú ste mi dali."

V Archívnej Hale Päť sa Hiram obrátil k Barkhan Zérovi. „To nebola náhoda, však?" povedal, odkazujúc na fakt, že o trinásťtisíc rokov neskôr sa biela ruža stala emblémom Filadelfií.

So slzami v očiach, Virdžínia do seba vpíjala Archívne obrazy, „Hermína to vedela, predvídala budúcnosť."

Barkhan Zér prikývol, „Tri biele ruže. Džínia, Hermína a Zar znovuzjednotení vo Filadelfiách."

„Ale nie nadlho," Virdžínia chytila Hirama za ruku a po tvári jej stekali slzy.

Zar projektoval na dieťa Lorzenov výkrik, no bezvýsledne. Niekoľko minút stál blízko Hermíny, potom odišiel.

„Zar túto epizódu často spomínal ako najväčšiu chybu svojho života," povedal Barkhan Zér. „Prostredníctvom Hermíny mohlo vtedy u neho prebehnúť dôležité otvorenie. Niečo v jeho vnútri bolo k Džínii priťahované, ale on svoje srdce nepočúvol, lebo cítil k Nepoškvrneným výraznú nechuť, a tiež sa bál, že by mohli odhaliť tajomstvá týkajúce sa Archívu."

Zar opustil palác, vydal sa hľadať mäkké kamene. Kým ho naháňali nefilimskí Lovci, Elyani bola povolaná naspäť do Eisraimu, kde bola konečne odhalená daiva. A Džínia bola ponechaná s Hermínou v paláci Tomoristanu. Keď sa zobudila, rozplakala sa. Nechápala prečo, cítila len ohromnú prázdnotu. Bola neutíšiteľná. V Hermíninom náručí preplakala celý deň a celú noc, potom ochorela. V priebehu niekoľkých týždňov úplne upadla a stratila aj ten malý kúsok svalovej hmoty, ktorý predtým na tele mala. Potom, v súlade s atlantskou zvyklosťou, opustila svoje telo a umrela.

Držiac Hirama za ruku, Virdžínia sa obrátila na Barkhan Zéra, „Chcem to vedieť! Čo by sa stalo, keby ma Zar neobišiel, ale napojil ma na moju podstatu Lietajúceho Draka?"

„Vzal by ťa so sebou do Eisraimu. Teyani a Džervin by začali s tvojím tréningom. Malá Džínia by sa stala jedným z Bielych Orlov."

„Čo znamená, že som mohla byť súčasťou Archívu už od začiatku. Och, otec!" Virdžínia vzhliadla nahor k dómu haly, hľadiac na hviezdnaté nebo, premýšľajúc o všetkých tých prázdnych životoch, ktoré za posledných trinásťtisíc rokov prežila. Mechanické existencie bez vyššieho zmyslu, odpojená od svojho vyššieho Ja, ďaleko od Bielych Orlov, nevedomá si Lietajúcich Drakov... ten pocit bol zdrvujúci. „Otec, otec... ako sa toto mohlo stať!"

Ešte raz prehrala tie obrazy. Palác Tomoristanu, izba mladého kniežaťa - Zar uzavrel svoj Hrot, aby ochránil Džervinove tajomstvá, potom sa k Hermíne obrátil chrbtom a vyšiel von.

Hermína na neho volala, „Počkaj, Zar! Prosím, teraz nechoď. Počkaj!"

Zar nezastavil. Odišiel.

„Bola to niečia vôľa, že sa to odohralo takto?" spýtala sa Virdžínia.

Barkhan Zér potriasol hlavou, „Náhodnosť hmotného sveta. Tam dole nie je všetko následkom vyššieho impulzu."

„Nazýva sa to druhý termodynamický zákon," prisvedčil Hiram. „V hmotnom svete zmätok na svoj vznik nikoho nepotrebuje. Jednoducho sa to stane."

Virdžínia pokračovala, „Ja sa ale nemôžem vysporiadať s faktom, že som stratila trinásťtisíc rokov kvôli nejakej nešťastnej náhode! Och, keby som tak bola mala také šťastie ako Vlnko!"

Hiram sa v rozpakoch zamračil, „Také šťastie ako Vlnko?"

Virdžínia vyvolala obrazy svätyne Laminindry v kraji Severných Jazier. Vlnko, ktorý sa v tej dobe ešte stále volal Narbenzor, práve oznámil otcovi svojej snúbenice, hlavnému výrobcovi kameňov v Laminindre, že vytvoril „úžasný nový kameň s brutálnymi silami." Tú noc banda Odpadlíckych Lovcov vyvolala v sieti polí ničivú vlnu a kaplnka výrobcov kameňov bola jej epicentrom. Následkom toho sa živý plas kaplnky v priebehu niekoľkých hodín roztopil.

Amanzor, hlavný výrobca kameňov, behal hore-dole a bezmocne sledoval, ako sa jeho kaplnka roztápa. Zúrivo vrieskal, „Kde je ten šialenec? Priveďte mi ho! Ja ho zabijem!"

Ničivá vlna nadobudla hrozivé rozmery - z dvanástich kaplniek zostali len veľké hromady beztvarej belavej substancie a vyše sto budov prišlo minimálne o jednu stenu alebo o časť stropu.

Plačúc a kričiac od zúfalstva, mladý Narbenzor si oboma rukami trhal svoju masu belavých kučeravých vlasov. Ušiel preč, opustiac tak svoju snúbenicu, svojich rodičov, svoju kastu, aj svoju česť.

Hiram si poškrabal hlavu, „Toto nazývaš šťastím?"

„Ó, áno, presne toto nazývam šťastím," povedala. „Požehnanie od Matky Svetla! Keby nebolo tejto milosti, Vlnko by celý svoj život prespal v Laminindre. Nikdy by sa nestretol s Džervinom. Nikdy by sa nestretol s Maryani. Čo na tom, že to vtedy bolelo? V porovnaní s tým, ako bolí byť spáčom trinásťtisíc rokov, toto bolo ako nič."

Stratený v hmlách, Vlnko bol úplne bez seba; behal a vrieskal od bolesti, „Ale čo som ja urobil Bohyni? Čo som urobil, že som si toto zaslúžil?"

Ako nechala obrazy pohasnúť, Virdžínia vzhliadla nahor a sledovala hviezdy.

Barkhan Zér a Hiram s ňou udržiavali ticho.

Nočná obloha Polí Pokoja. Nekonečnosť z polí hviezd.

Všetky tajomstvá stvorenia vyryté v žiarivých klenotoch.

„Môžeme pozerať ďalej?" spýtala sa Virdžínia po chvíli.

Barkhan Zér zaplnil Archívnu Halu Päť veľkými budovami, ktoré sa podobali zámkom a spočívali na vrchole zasneženej hory.

„Džex Belaran, tréningové centrum nefilimských Lovcov," povedal.

„Úžasné!" zatlieskal Hiram. „Títo Nefilim... mali vkus! Čo sú zač tie budovy napravo?"

„Svätyňa Verzazyela, kde bola trénovaná Felícia. Nachádzala sa hneď vedľa Džex Belaranu."

12 - Kniha Lietajúcich Drakov

12.1 Džex Belaran, tréningové centrum nefilimských Lovcov v kraji Snežných Hôr

Keď sa Ferippe vrátil do Džex Belaranu, išiel rovno za Persepsom. Napriek mimoriadnym okolnostiam, zastal pred nestráženými hrubými drevenými dverami kancelárie najvyššieho veliteľa dostatočne dlho nato, aby stihol poslať tradičný Hrot-pozdrav a identifikačný signál.

Persepsova Hrot-odpoveď prišla naspäť okamžite. Ferippe prudko otvoril dvere a vovalil sa dovnútra, „Perseps, hovor! Chlapec alebo dievča?"

Perseps sa rozbehol k nemu, „Dievča, Ferippe! Dievča!"

Ferippe od radosti zareval. Dvaja muži sa navzájom bratsky objali. „Kasia musí byť v extáze!"

„A ja tiež!"

„Stihol si to naspäť do pôrodu?" spýtal sa Ferippe.

„Pravdaže! Čo si myslíš?! Kasia na mňa čakala!" vyhlásil veľmi vysoký plavovlasý muž. „Ako by mohla porodiť svoje prvé dieťa, keby nepočkala na svojho priana?"

Ferippe sa rozosmial, „No jasné... vidím, že otcovstvo ťa urobilo pyšným, akoby si bol Strážcov prvorodený."

„No jasné! Veď mám to najkrajšie bábätko v kráľovstve, Ferippe!"

„Pravdaže máš! Ako išiel pôrod?"

„Ohromne! Po celý čas som držal Kasiu vo svojich rukách, srdci a Hrote, a necítila skoro žiadnu bolesť. Držal som pre ňu aj spojenie s Anjelmi Semena. Keď sa miestnosť naplnila ich Svetlom, nedokázal som uveriť, aké je to nádherné."

„Chceš povedať, že pôrodníčka ti dovolila počas pôrodu držať spojenie s Anjelmi Semena? Tak to sa potom nečudujem, že si pyšný."

„Ferippe! Ak by najvyšší veliteľ Lovcov nemohol držať anjelské spojenie pri pôrode svojho vlastného dieťaťa, náš rád by mal vážny problém."

„Pche! Pôrodníčky si toto privilégium žiarlivo privlastňujú. Mimochodom, ktorá kňažka robila pôrodníčku?"

„Felícia."

„Jasné... podplatil si ju džbánom nakladaných uhoriek?"

„Ferippe! Jediný raz, keď som to urobil, sme mali obaja trinásť a ja som od nej chcel, aby ma zobrala do posvätných podzemných krýpt Verzazyelovej svätyne."

„To bolo vtedy, keď povracala posvätnú kryptu?"

„Mal si vidieť, ako rýchlo vtedy do seba tie nakladané uhorky napchala!" pokrútil hlavou Perseps a obaja muži sa rozrehotali.

„Počínala si pri pôrode dobre?" spýtal sa Ferippe.

„Felícia si vždy počína dobre!"

„S Kayala-ha Persepsom na jednej strane a vysokou kňažkou Felíciou na druhej sa Anjeli Semena radšej správali slušne! Ako dlho trval pôrod?"

„Od východu do západu slnka. Kasia si počínala pozoruhodne dobre. Felícii sa zdalo, že to celé išlo mimoriadne rýchlo, ale mne to tak nepripadalo! Keď bolo po všetkom, bol som ešte vyčerpanejší ako Kasia."

Ferippe zdvihol svoju pravú ruku, s dlaňou smerujúcou nahor - tradičné gesto Lovcov vyjadrujúce ocenenie skutku priana. „Už si predtým niekedy bol pri pôrode?"

„Pravdaže!" povedal Perseps s dokonalou sebaistotou.

Ferippe sa zamračil. „Pri ktorom?"

„Pri svojom!"

Ďalej sa hlučne smiali a žartovali, ako to Lovci zvyknú; rozprávali sa o tom, aký je to pocit, byť otcom. Perseps zrazu zvážnel, „Nadviazal si nakoniec so svojimi mužmi kontakt so Zarom Bojovníkom?"

„Nie. Musel si myslieť, že naše úmysly sú nepriateľské, a tak hodil kradnuté kamene na palubu loďky, ktorá plávala okolo. Dal som Servalovi svoje slovo, že tie kamene prinesiem naspäť, a tak som sa rozhodol naháňať kamene namiesto toho, aby som sa zastavil a porozprával sa s ním."

Perseps sa uškrnul pri predstave Ferippeho a jeho mužov, ako naháňajú loďku. „Tento Zar Hnedého Rúcha... je prefíkaný."

„Pri tom, čo sa mu chystá spadnúť na hlavu, sa mu to veru zíde," povedal Ferippe. „Aspoň polovica klanov Odpadlíckych Lovcov plánuje vyrabovať jeho kaplnku, kde, ako sa zdá, vyrábajú fantastické hermafrodické kamene. A aby to bolo ešte horšie, obor Progos prisahal, že ho zabije."

Perseps pokrčil svojimi ohromnými plecami, „Počul si, čo hovorí Felícia? Podľa nej sú Hnedé Rúcha v skutočnosti Majstri Hromu."

Skeptický, Ferippe si poškrabal hlavu, „Viem, že Hrot-signatúra toho muža je úplne mimo siedmych sfér a viem aj to, že zázračne prežil oheň Strážcov, keď Felíciu zachránil vo Verzazyelovej posvätnej krypte. Ale napriek tomu mi tieto historky o Majstroch Hromu pripadajú pritiahnuté za vlasy. Budeme musieť počkať a potom sa uvidí. Ak prežije Progosa a Murdokových Čiernych Lovcov, potom Červených Odpadlíkov, Henrikových mužov a ďalších, potom v Majstrov Hromu uverím."

„Ferippe," Persepsov priamy pohľad do neho takmer vyvŕtal dieru, „dostali sa ku mne nepríjemné správy o Červených Odpadlíkoch. V priebehu minulého mesiaca dvakrát vstúpili do kraja Snežných Hôr."

Ferippe bol pobúrený. „Ako sa opovážili?!"

„Odpadlícka banda sa začína vymykať spod kontroly. Každý rok trénujú čoraz viac Lovcov. Pravda, tréning Odpadlíkov je úbohý v porovnaní s poctivou dvanásťročnou Hrot-púťou ako je predpísaná Knihou Lovcov Zákona Nefilim. Napriek tomu, nerastú len v počtoch, ale aj na sile. Začínajú byť naozaj nebezpeční."

„Perseps, nechcem si radšej ani predstavovať, čo by sa začalo diať, keby sa niektorý z klanov zmocnil Narbenzora, toho výrobcu kameňov, a donútili ho masovo vyrábať hermafrodické kamene - alebo ho jednoducho prinútili hovoriť. Odpadlíci by zanedlho boli nezastaviteľní. Myslím, že by sme sa radšej mali Narbenzora zbaviť, kým nie je neskoro."

„To je určite jedna možnosť. Ale sú tu ešte naliehavejšie veci. Podľa správ, ktoré som dostal, Citadela nefilimských obrov začala rokovania s jedným z Odpadlíckych klanov, ohľadne spoločného útoku proti Džex Belaranu."

„S ktorým klanom?"

„To zatiaľ nikto nevie."

„Proti Hrot-štítu, ktorý chráni Džex Belaran a Verzazyelovu svätyňu, nemajú šancu ani obri!" tvrdil Ferippe.

„Ferippe, dostali sa ku mne správy, ktoré sú ešte hrozivejšie. V severných krajoch sa dajú očakávať vážne poruchy v poliach. Naši experti sa nazdávajú, že náš Hrot-štít by mohol byť jednou z prvých obetí."

„Takže čas sa blíži..." Ferippe si nervózne žmolil ruky. Po chvíli ticha sa svojho priateľa a zároveň najvyššieho veliteľa opýtal, „Máš nejaký plán, však?"

„Samozrejme, že mám," vyškeril sa Perseps. „Videl si ma už niekedy bez plánu?"

12.2 Svätyňa Eisraimu

Keď som došiel do svätyne, prvá vec bola, že som Hrot-zavolal Elyani.

Nedostal som žiadnu odpoveď.

V podstate som ju ani neočakával, keďže Elyani svoj Hrot uzavrela. Ale aj tak som to skúšal znovu a znovu.

Znovu a znovu zostalo moje volanie bez odozvy.

Odvliekol som sa do Džervinovho apartmánu. Zničený. Stále som nedokázal uveriť tomu, čo sa stalo. Hrot-spojil som sa s niekoľkými ľuďmi svätyne. Ich odpovede mi pripadali nereálne. Môj Drak im proste odmietal uveriť.

„Džervin," prosil som Majstra Hromu, „musím to počuť od vás."

Džervin bol vážny. Vyzval ma, aby som sa pred neho posadil. Udržiaval so mnou očný kontakt, prechádzajúc cez energetické centrá nad mojou hlavou.

Vysoko hore, nekonečná Orlova neha. Všetko ostatné bolo vo víre chaosu. Mal som pocit, že moje brány sú úplne pomiešané. Usiloval som sa nájsť nejaké známe záchytné body.

Džervin strávil niekoľko minút tým, že sa snažil obnoviť akú-takú jasnosť mojej mysle. Potom začal, „Pred niekoľkými dňami Holma, vystupujúca bohyňa, opustila svoje telo. Toto je úplne prvýkrát, keď vystupujúca bohyňa zomrela pred dokonaním rituálu vystúpenia. Zákon hovorí, že tí, ktorí boli vybraní bohmi, vždy uspejú. Všetci vo svätyni vnímali Holmine zlyhanie ako znak toho, že bohovia nás opustili. Boli z toho nesmierne skľúčení.

Ale len po niekoľkých hodinách, ktoré nasledovali po Holminej smrti, prijalo hlavné orákulum svätyne novú správu. Bolo odhalené, že Elyani Bieleho Orla bola vybraná, aby sa stala ďalšou vystupujúcou bohyňou. Elyani bola ihneď Hrot-kontaktovaná vysokou kastou Nepoškvrnených, ktorá ju má pripraviť na rituál vystúpenia. Dali jej pokyny, aby sa podrobila najprísnejším pravidlám Nepoškvrnených."

Džervinove slová zostali visieť v nereálnej atmosfére. Počul som ho akoby z diaľky. „Aké pravidlá?" opýtal som sa ho, pričom som si nebol istý, ktorá moja časť práve prehovorila.

„Pravidlá Nepoškvrnených sú zákonom najvyššej čistoty. Sú mimoriadne prísne. Elyanine telo musí zostať celé zahalené bielymi závojmi, celé okrem očí a rúk. Okrem Nepoškvrnených kňažiek ju nesmie nikto vidieť, ani sa s ňou rozprávať. Ona sa ale nesmie rozprávať s nikým, dokonca ani s Nepoškvrnenými. Rovnako nesmie používať hlasové kanály a jej Hrot musí zostať úplne uzavretý."

„Videli ste ju, keď sa vrátila z kraja Severných Jazier?"

„Nikto ju nevidel, dokonca ani Teyani nie. Elyani dostala pokyny ísť rovno do Malchaskovej veže. Ubytovala sa u dvoch Nepoškvrnených kňažiek, ktoré sa starali o Holmu. A už aj začala s prípravou na rituál vystúpenia."

„Ako dlho to potrvá?"

„Doba predpísaná Zákonom sa môže pohybovať v rozmedzí od niekoľkých mesiacov do niekoľkých rokov."

„A potom čo?"

„Všetci kňazi a kňažky svätyne sa zhromaždia v hlavnej krypte. Vykoná sa rituál a vystupujúca bohyňa odíde do sveta bohov, kde sa stane jeho trvalou obyvateľkou."

„Čo znamená, že zomrie."

Džervin prehovoril z Hromu. „Zar, ona nemala na výber. Tisícsto kňazov a kňažiek videlo Holminu smrť ako znamenie nastávajúceho úpadku svätyne. Neexistoval žiaden spôsob v Zákone, ako by Elyani mohla odmietnuť stať sa vystupujúcou bohyňou."

„Ja viem. A čo urobíme s tým, že tie dve Nepoškvrnené kňažky nechali Holmu zomrieť bez toho, aby jej ktokoľvek mohol pomôcť? Odkiaľ vieme, že Elyanin osud bude iný?"

„Prvá správa, ktorú Teyani dostala, bola dobrá."

„Džervin, musí tu byť niečo, čo by som mohol urobiť! Nemôžem len tak sedieť a čakať, zatiaľ čo Elyani bude prechádzať rovnakým peklom ako Holma."

„Syn môj, v tomto prípade musíš byť mimoriadne opatrný," Džervin mi poslal tvrdé varovanie. „Ak by Elyani porušila ich pravidlá, Nepoškvrnené by to brali ako istú známku, že rituál vystúpenia zlyhá. To by mohlo mať katastrofálne následky - nielen pre Elyani, ale aj pre celú svätyňu."

Vlna môjho hnevu opadla. Čierny vír v mojom vnútri zostal, s jedným rozdielom - predtým, ako som si vypočul správy od Džervina, časť zo mňa ešte chcela dúfať. Teraz, všetko, čo zostalo, bola obrovská prázdnota. Nedokázal som ani plakať, ani sa hnevať, ani v sebe živiť akúkoľvek nádej. Bol som zdrvený. Chcel som len utiecť a skryť sa. Potreboval som sa Džervina opýtať na moje posledné stretnutie s Hermínou a explóziu vzdialených hlasov, ale bol som príliš prázdny. Rozhodol som sa nechať tú tému na neskôr. Iba jedna vec nezniesla odklad: nedávne udalosti súvisiace s Archívom.

„V Tomoristane som urobil niekoľko šokujúcich objavov. Situácia je taká vážna, že som sa rozhodol o všetkom mlčať, až kým vás neuvidím tvárou v tvár. Obával som sa, že by som mohol byť špehovaný Hrot-poľom." Potom som Džervinovi prerozprával Hrot-rozhovor, ktorý som odpočul. Ten odhaľoval, že Čierni Lovci vedia nielen o projekte Archívu, ale aj o hermafrodických kameňoch, ktoré Maryani a Narbenzor, alias Vlnko, nedávno začali vyrábať.

Džervin zareagoval dlhým zapískaním vyjadrujúcim zhrozenie. Podrobne sa ma vypytoval na moje stretnutie s Odpadlíckymi Lovcami, zatiaľ čo pozorne skúmal moju energiu. „Čo si myslíš ty?" opýtal sa nakoniec. „Ako mohlo dôjsť k takému úniku informácií?"

„Špionážne Hrot-pole v Eisraime alebo Lazére?" navrhol som.

„Nemožné!" Džervin to kategoricky odmietol. „Objavili by sme ich."

Pokrčil som plecami. „Nuž, tak potom je to jednoduché. V jednom z tímov musí byť zradca! Keď som odpočúval rozhovor Lovcov, mal som dojem, že tento únik informácii sa odohráva už celé mesiace, možno aj roky. Čo by celkom dobre mohlo znamenať, že zradcov je niekoľko."

Džervin sa odmlčal, nalaďujúc sa vysoko do Hromu.

„Myslím, že nateraz by sme mali túto informáciu úplne utajiť," povedal som. „Chcete, aby som ju spomenul pred Archívnou radou?"

„Pravdaže! Archívna rada sa skladá z Majstrov Hromu. Nie je možné, aby zradca bol jedným z nich." Po chvíli dodal, „Budem ihneď informovať Oresta a Barkhan Zéra."

Už som sa viac necítil na rozhovory o Archívnej misii. „Teraz, s vašim dovolením, Džervin, pôjdem."

Džervin počas rozhovoru držal moju energiu. Teraz potriasol hlavou a usmial sa, „Ani náhodou, muž Zákona! V takomto stave ťa nemôžem nechať odísť! Poďme sa spolu prejsť." A zobral ma na prechádzku po uličkách enklávy klenotov, rozprával mi príbehy a vlieval do mňa svoju vysokú energiu a lásku. Prešli sme aj cez enklávu Vysokého Kňaza, obdivujúc najnovšie kvetinové záhony, ktoré tam vytvoril Pušpadiv Zákonných Záhradníkov. Prezerali sme si tiež sochy bohov. Nakoniec sme sa posadili na lavičku v blízkosti jazierka vedľa štvrtej haly Melchisedeka.

Džervin mi oznámil, že zanedlho sa začne nová fáza môjho Hrot-tréningu, a že ma očakávajú ohromujúce objavy. „Tradícia Eisraimu je v Hrot-učeniach veľmi mocná," povedal svojim pokojným hlasom Hromu. „To je jedna z krás tejto svätyne: prichádza sem mnoho návštevníkov, ktorí si chcú užiť pekné vibrácie našich kaplniek. Ale nemajú žiadnu predstavu o fantastických prúdoch Hrot-zasvätení, ktoré prúdia pod povrchom. Úprimne dúfam, že ťa tvoje stretnutie s Lovcami nepriviedlo k názoru, že sila Hrotu je len zbraňou. Pravda je, že Hrot nie je určený na boj, aj keď niektorí ho, pravdaže, na tento účel používajú. Hrot sa otvára vysokému vedomiu, Duchu, a úžasným spojeniam s anjelskými sférami. Samozrejme, ovláda tiež supermentálne frekvencie, ktoré aktivujú Hrot-polia. V nadchádzajúcich týždňoch by som chcel, aby si preskúmal Hrot-zázraky, ktoré na teba vo svätyni čakajú."

„Začnem s hudobnými halami."

„Och, och!" usmial sa Džervin. „Už si objavil, koľko hudby na teba čaká v tvojej časovej dráhe?"

„Tak trochu. Elyani o tom často zvykla hovoriť."

„Mm... Mimochodom, v tejto novej fáze tvojho Hrot-tréningu budeš potrebovať nového inštruktora. Čo myslíš, koho by sme ti mali prideliť?"

„Túto voľbu nechám úplne na vás, Majster Džervin."

„Mm... čo tak napríklad bývalá veľmajsterka kňažiek Modrého Rúcha. Je to veľmi milá osoba. A býva len minútu chôdze od tvojho nádvoria. Ale rozmýšľam, či je to ideálna osoba, ktorá by ťa dokázala pripraviť na boj s nefilimskými Lovcami..." Džervin si žmolil bradu. „A mám ťa! Prichytil som ťa pri tom!" namieril na mňa ukazovák.

„Prichytil pri čom?"

„Usmievaš sa!" žmurkol na mňa. „Teraz sa pozri! Skoro si to urobil zase! Inak, čo sa týka tvojho inštruktora, navrhujem... Majstra Džervina Hnedého Rúcha."

Normálne by som pri niečom takom vyskočil od radosti. Hrot-výuka od majstra Džervinovho kalibru bola zriedkavým privilégiom.

Hlboko pohnutý, pohliadol som do jeho očí. „Ďakujem vám!" Ale hlas sa mi zadrhol a rozplakal som sa.

Džervin nepovedal nič. Len zostal so mnou a otvoril sa mi.

Po chvíli sme sa zdvihli a Džervin ma po priamej ceste Zákona odprevadil k portálu ženského krídla. Tam ma ponechal v dobrej opatere navigačného poľa chodieb.

Išiel som rovno na Elyanine nádvorie.

Keď som došiel do prázdnej spálne, zasiahla ma obrovská vlna bolesti, ako obrí úder do žalúdka. Vyrazilo mi to dych.

Elyani tam nebola. A už ani nepríde.

Bol koniec.

Už žiaden Biely Orol, ktorý by ma vítal s otvorenou náručou. Láska bola mŕtva. Možno v nasledujúcom živote. A možno až v nejakom ďalšom živote, oveľa, oveľa neskôr.

Chcelo sa mi zomrieť. V kráľovstve jednoduchí ľudia umierali, kedy sa im zachcelo. Keby nebolo Džervinovho Archívu, bolo by to také ľahké... jednoducho by som sa odpútal od svojho tela... a zbohom kráľovstvo!"

Posadil som sa na posteľ a nechal som svoju myseľ blúdiť.

12.3 Alsibyadi Nezastaviteľná

„Zar! Zar!"

Otvoril som oči. Bola noc. Predo mnou stála Alsibyadi.

Mlčky som na ňu hľadel.

Najprv tiež nič nehovorila. Iba podišla ku mne a kľakla si k mojej posteli. Chytila ma za ruku a začala mi masírovať energetické brány na dlani. Po niekoľkých minútach ma vytiahla za ruku na nádvorie, matne osvetlené rozptýleným striebristým mesačným svetlom, ktoré prenikalo cez hmly. Primäla ma sadnúť si na Dračiu bránu. Ona sa posadila oproti mne a začala ku mne jemne prehovárať.

Cítil som, ako sa ma energia jej hlasu jemne dotýka, ale význam jej slov moju myseľ nedosiahol.

„Zar," Alsibyadi náhle zvýšila hlas, „v posledných dňoch sa s tebou udialo čosi nesprávne. Malo u teba nastať prebudenie, ale nenastalo. Určité vysoké sily nedokázali nájsť cestu do tvojej vedomej mysle."

Hľadel som cez ňu prázdnym pohľadom. Zdalo sa, že v mojom vnútri nie je nik, kto by dokázal odpovedať.

„Zar!" Alsibyadi držala moje ruky a čistú fontánu. „Prosím, vráť sa. Spôsob, akým teraz unikáš pred realitou, nepomáha nikomu, a tebe už vôbec nie."

Pokúšal som sa sledovať vzdialenú nitku jej hlasu, ale všetko zostalo akési zahmlené. Vznášajúc sa nad nádvorím, nezúčastnene som sledoval túto scénu.

Z ničoho nič, Alsibyadi zaryla nechtami palcov do brán na mojich zápästiach a zvrieskla na mňa, projektujúc sopránovým Hlasom, „Zar! Prestaneš už s týmto? To, čo teraz robíš, je zlé!"

Akútna elektrizujúca bolesť ma donútila spočívať na Drakovi.

Alsibyadi na mňa ďalej vrieskala Hlasom. „Poďme, rozprávaj sa so mnou! Teraz!"

„To bolí, Alsibyadi."

„Ja viem, že to bolí! Nič nebolí viac, ako keď prídeme o ľudí, ktorých milujeme," kričala a zaryla svoje nechty ešte hlbšie do mojej pokožky. A aby bola bolesť ešte ostrejšia, rýpala nimi do mojich brán.

„Prestaň!" protestoval som a ťahal od nej ruky preč.

Nepustila mi ich. „Ty prestaň!" ďalej na mňa Hrot-vrieskala, fackujúc moju auru prudkými zvukovými vlnami, „Prestaň s týmto! Vráť sa naspäť! Musíš čeliť realite! Ona je preč! A už sa nevráti!"

Jej Hlasová projekcia sa začala meniť na útok. Z Hlbokého Draka vyšiel impulz a ja som si vyslobodil zápästia tak, že som ju od seba prudko odhodil preč.

Alsibyadi pristála na trávniku, dvanásť zákonných stôp odo mňa.

„Och môj Pán Melchisedek! Čo som to urobil?" podišiel som k nej.

Bola na kolenách, zohnutá vo dvoje, držala si žalúdok a snažila sa chytiť dych.

„Prepáč! Prepáč mi to!" Ihneď som jej vložil energiu do brán v srdcovej oblasti, ktoré Bojovníci používajú pri šoku z nepríjemného úderu.

Trvalo jej minútu, kým sa dokázala posadiť. Zatiaľ čo sa snažila nadýchnuť, udržiavali sme očný kontakt.

„Si naspäť!" povedala.

Nechcel som byť naspäť.

Keď sa dokázala postaviť, zobrala ma za ruku a opäť ma prinútila sadnúť si na Dračiu bránu.

„Počúvaj," tentokrát použila svoj normálny hlas, „situácia je veľmi vážna. Orol mi povedal, že keď si bol v tom paláci v Tomoristane, niečo sa malo udiať. Mali sa v tebe vynoriť nové sily vedomia - sily, ktoré budeš v blízkej budúcnosti zúfalo potrebovať. Ale veci sa pokazili."

„Vzdialené hlasy... ja viem."

„Vzdialené hlasy?" spýtala sa Alsibyadi.

„Prvýkrát som ich počul už dávno, pri mojom zasvätení do astrálneho cestovania. Práve som išiel havarovať. Ale prišiel ku mne akýsi zvláštny hlas, pošepkal mi pokyny, a keď som ich vykonal, bol som naspäť na svojej dráhe."

Alsibyadi mi chytila ľavé zápästie a jemne mi masírovala hlboké vrypy, ktoré tam zostali po jej nechtoch. „Chcem o tom vedieť viac!"

„Džervin k tomu incidentu čosi poznamenal. Povedal, že ten hlas má niečo spoločné so záhadnými silami, ktoré držia kľúč k mojej budúcnosti. Po tomto som tie hlasy počul ešte niekoľkokrát. Keď som bol v jaskyni Verzazyela Strážcu, ich prítomnosť bola so mnou po celý čas. A v Tomoristane to vyvrcholilo. Bolo to uprostred jedného úžasného stretnutia s Nepoškvrnenou kňažkou."

„S Nepoškvrnenou kňažkou?" Alsibyadi bola mierne vyvedená z rovnováhy.

„Jej meno je Hermína. Bola nádherná, Alsibyadi - mala jednu z najčistejších energií, s akými som sa vôbec stretol. Bola hlboko naviazaná na malého chlapca, ktorého som mal liečiť. Keď sa nakoniec ukázalo, že chlapca už nič nezachráni, plakala a vyronila celú záplavu sĺz. V miestnosti to vytvorilo explóziu Svetla."

Alsibyadi sa pustila do masáže môjho druhého zápästia. Prehovoriac vysoko zo svojej čistej fontány, povedala, „Vtedy malo nastať to prebudenie."

Vystrúhal som grimasu. „Vzdialené hlasy vtedy nad mojou hlavou len tak syčali. Kázali mi, aby som sa Hermíne úplne otvoril. Ale ja som svoj Hrot nechcel otvoriť. Bál som sa, že odhalím Džervinove tajomstvá týkajúce sa Archívu. Zdá sa, že som sa dopustil vážnej chyby."

Otvorili sme sa Orlovej inšpirácii, vdychujúc ticho noci.

„Myslíš, že Hermína bola kľúčom?" opýtal som sa Alsibyadi. „Mal som sa prebudiť pre Vysoké sily, ktoré stáli za ňou?"

„To neviem. Ale Biely Orol mi prezradil, že tvoje prebudenie bolo naplánované tak, aby prebehlo súčasne s odhalením daivy a tvojím oddelením od Elyani. Tvoje vedomie malo byť projektované tak vysoko... bolesť z toho, že si o ňu prišiel, by nikdy nebola taká zlá, ako je teraz."

Alsibyadi mi vrátila moju pravú ruku naspäť.

„Ako sa majú tvoje rebrá?"

Pobavilo ju to. „Cítim ich naozaj veľmi zreteľne! Hlavne pravú stranu."

Jej aura javila prvé známky poriadneho pomliaždenia. Položil som na dotyčnú oblasť svoju ruku a nechal do nej vtekať koncentrovanú životnú silu brány. „Tak ma to mrzí!"

Alsibyadi sa zachichotala. „Nemusí ťa! Bolo to... zaujímavé. Ozaj, Orol mi povedal ešte niečo. To prebudenie nemalo len stlmiť tvoju bolesť. Malo do teba vliať sily - do tvojho Hrotu. Už čoskoro budeš tie sily potrebovať! Musíš nájsť spôsob, ako sa s nimi spojiť!"

Snažil som sa naladiť na energiu vzdialených hlasov. Ale hneď, ako sa moje vedomie obrátilo dovnútra, zasiahol ma zdrvujúci pocit straty.

Prepukol som v slzy, „Alsibyadi, to, čo sa stalo Elyani, je moja chyba. Iba panny sa môžu stať vystupujúcimi bohyňami. Keď som bol v kraji Červenej Zeme, moja priateľka Felícia mi povedala, aby som išiel rovno do Eisraimu a s Elyani sa oženil. Keby som tak bol počúvol jej radu!"

„Mlč, muž Zákona! Čo sa teraz deje bolo naplánované bohmi. To viem od Orla Výšin."

„Ale prečo? Prečo nás bohovia od seba oddelili?" fňukal som.

„Ale Zar, kde si myslíš, že teraz si? Čo myslíš, že z tejto svätyne zostane za desať rokov? Alebo za päť rokov, alebo za rok? My všetci budeme od seba oddelení. My všetci prídeme o všetko - všetci do jedného!" kričala.

Spočíval som na Drakovi Hlbočiny. „V poriadku! V poriadku! Možnože jej bohovia robia ohromnú láskavosť."

„Možnože bohovia robia ohromnú láskavosť tebe!"

Zadržal som dych.

Alsibyadi sa predo mňa posadila. Prečítala moju myseľ, „Ty si na bohov taký nahnevaný, že?"

Byť nahnevaný na bohov jednoznačne nebola vec, ktorú by mal muž Zákona pestovať. Len som pokrčil plecami. „Viem, že to nie je chyba bohov, že náš svet je pred zrútením. Neviň bohov za zlo, ktoré ľudia vniesli do kráľovstva."

„Ale aj tak sa na bohov hneváš."

„Áno, hnevám sa! Pravdaže sa hnevám. Berú mi ju preč a ja o ňu ani nemôžem bojovať!"

Alsibyadi vycerila zuby a zarevala ako levica.

Rozosmialo ma to.

Vyškerila sa. „Keď sú veci najhoršie, muž Hromu sa smeje," citovala Zákon Hnedých Rúch.

„Presne tak."

„Keby som tak bola obryňa, aby si so mnou mohol bojovať a uľaviť tak svojmu hnevu," povedala. „Nemohol by si na mňa jednoducho nakričať? Čo si sa naučil v Mount Lorzen?"

„To je príliš nebezpečné. Dobré len na zabíjanie."

„Predveď mi to! Chcem to vidieť."

„Nie!" zakričal som. „Nechcem ti ublížiť. Nechcem ublížiť nikomu."

„Blbosť!" zakričala naspäť. „Chceš zabíjať!"

Zostal som nehybný, spočívajúc na Drakovi.

Hľadela mi priamo do očí, „Chcem vidieť čierny tanec! Chcem, aby si ho pre mňa tancoval!"

Videl som, že ma nenechá na pokoji. Postavil som sa. „Ustúp!" zrúkol som na ňu.

Ustúpila až k stene nádvoria a oprela sa o ňu chrbtom.

Začal som prvú fázu čierneho tanca - pomalé, cieľavedomé pohyby.

Stála vzpriamene ako nebeský pilier, udržiavajúc svetlo z výšky svojej fontány.

Prešiel som na rýchlejšie pohyby. A rýchlejšie. Dračí čierny tanec, hlboký ako Podsvetie.

Keď pocítila, že Drak je už v plnom nasadení, Alsibyadi zakričala, „Teraz! Projektuj Hlas!"

Dračí hnev - tras sa! Tras sa, muž Zákona!

Dračí zvuk - rozpútaj Slovo! Jačavé vibrácie smrti.

Dračia hĺbka - Hlas spod Zeme. Nekonečná šachta.

Keď som ukončil rituálnu vraždu jedného z Nefilim - štyridsať smrteľných úderov za menej ako päť sekúnd - Alsibyadi zvrieskla, „Urob to znovu!"

Opäť som rozpútal smrtiacu sériu pohybov.

Dračia zúrivosť - bez hraníc! Totálna intenzita.

Dračí útok - postav sa mi do cesty a uzrieš svoju smrť!

Dračia divokosť - ži a umri.

Pri poslednom údere zakričala, „Urob to znovu! Použi Hlas!"

Dračí jed - nádoby hnevu a horiacich pekiel.

Dračí výbuch - prejdi cezo mňa!

Drak Hlbočiny. Prázdnota bez konca. Mier bez hraníc.

Klesol som na kolená, s čelom opretým o zem.

Alsibyadi si vedľa mňa kľakla a položila mi na plece svoju jemnú ruku, „Teraz! Hľadaj vzdialené hlasy!"

Vznešená prázdnota. Explózie. Ďaleká prázdnota.

Eóny podivnosti. Priepasť. Veľmi, veľmi ďaleko.

„Krypta!" zašepkal som. „Odpoveď čaká v krypte!"

„V akej krypte?" spýtala sa.

„Kde sú uložené Archívne kamene."

„Poďme!" potiahla ma za rameno.

„To akože hneď teraz?" spýtal som sa. Bolo totiž nezákonne neskoro.

Napodobnila Džervinov hlas, „Hneď teraz!"

Zasmial som sa, „Alsibyadi, ty si nezastaviteľná!"

„Áno," povedala vecne. Potiahla ma za ruku a vydali sme sa na cestu Hrot-navigovanými chodbami.

Zvláštne svetlo. Kto je na vrchole rebríka?

Zákonné centrum svätyne bolo prázdne.

Eóny podivnosti. Priepasť. Veľmi, veľmi ďaleko.

Fyssen strážil dvere kaplnky Správcov Polí.

„Hlasy! Cítim prítomnosť tých hlasov!" vykríkol som.

Fyssen sa na mňa pozrel, ako keby som bol iný. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Veliteľ!"

Alsibyadi zákonný pozdrav opätovala. Potom sme sa, ona a ja, vydali rovno do pivnice, ktorá viedla do krypty Archívnych kameňov. Bola neskorá noc, kaplnka bola prázdna. Pivnice sa kúpali v tlmenom mliečnom svetle, ktoré žiarilo zo živých stien. Vo vzduchu sa vznášali pestré pachy bieleho slizu. Keď sme došli ku vchodu do krypty Archívnych kameňov, našli sme len prázdnu stenu, ako sme aj očakávali. Zariadenie Lietajúcich Drakov, ktoré ovládalo vchod, bolo aktivované.

Položil som ruku na teplý plas živej steny. „Zakaždým, keď sem prídem, mám pocit, akoby som bol prenesený naspäť do Verzazyelovej jaskyne. Nerozumiem tomu."

„Čo sa ti v tej jaskyni prihodilo?"

„Sníval som. Úžasný sen, väčší ako život. Fantastické vízie, tancujúce polia hviezd. A potom... som bol privedený do krypty, kde zúrila ohromná energia: Hrot-oheň Strážcov - nenormálne ostrá astralita, ktorá zapáli tvoju životnú silu a premení ťa na kašu. Felíciu to takmer zabilo, našiel som ju zvíjať sa na podlahe. Ale z nejakého čudného dôvodu to mne neurobilo nič."

„Tu ale nie je absolútne nič, čo by pripomínalo energiu Strážcov," vyhlásila Alsibyadi kategoricky. Potom sa jej rozsvietila tvár, „Ale nakoniec vlastne áno..."

Ona pochopila.

Otočil som sa k nej. „Čože?"

Zostala bez slova, len sa na mňa usmievala vysoko z Orla.

Hrot-vcítil som sa do nej. „Ty vieš, čo sú tie hlasy, však?"

Orol žiaril cez jej úsmev.

Začal som byť netrpezlivý. „Alsibyadi, prečo nám neušetríš kopec času? Tejto hádanky mám už plné zuby."

„Odomkni to zariadenie!" prikázala mi.

„He?"

„Otvor vchod, ktorý vedie do krypty!"

„Ale ja nemám predstavu, ako tá vec funguje!"

„Ale máš!"

Bola taká neoblomná, až som z toho zostal v rozpakoch.

„Ak by na druhej strane bola Elyani, čo by si urobil?"

To bolelo. „Prečo hovoríš takéto veci, Alsibyadi?"

„Lebo je to čistá pravda." Svojim hlasom prorokyne do mňa búšila, „Ak neotvoríš tie dvere, Elyani zomrie!"

Na môj žalúdok opäť dopadol úder obryne.

Eóny podivnosti. Priepasť. Veľmi, veľmi ďaleko.

„Odomkni to zariadenie!" kričala na mňa.

Obrátil som sa k živej stene a Hrot-vcítil sa do nej, ale nedokázal som objaviť žiadne Hrot-pole.

„Nie! Nie tak!" povedala. „Musíš ísť omnoho vyššie nad svojou hlavou! Do výšok svojho stĺpca Ducha. Nájdi zdroj svojej fontány!"

Na dne Priepasti žiari Matka Svetla.

„Vyššie! Ešte vyššie!" naliehala Alsibyadi.

Nedialo sa vôbec nič, nedokázal som nič cítiť. „Snažím sa!"

„Nie, nesnažíš!" použila prah Hlasu.

Vznešená nekonečnosť a priestory nabité hviezdami.

Z celej sily na mňa zarevala, „Pre Pána Melchisedeka! Urob to! Urob to teraz!"

Obrátil som sa k nej, „Pre Pána Melchisedeka, prestaň na mňa vrieskať! Vôbec mi to nepomáha!"

Za mnou sa ozvalo kliknutie.

Obrátil som sa naspäť. K môjmu dokonalému úžasu boli dvere vedúce do krypty otvorené.

„Už rozumieš?" kričala na mňa Alsibyadi. „Rozumieš, čo to znamená?"

Matka Svetla čaká na tvoju návštevu.

Leť, Drak! Leť! Prekroč Veľkú Priepasť a leť do výšky!

Alsibyadi podišla ku mne. „Sadni si, rýchlo!"

Bol som príliš omráčený, aby som sa s ňou hádal. Posadil som sa na dlážku.

Postavila sa za mňa, položila mi ruky na vrch hlavy a začala do mňa vlievať sily.

Hlasy boli okamžite naspäť.

„Môžeme ho teraz prebudiť? Je časové okno otvorené?"

„V jeho sfére nevidím žiadne časové okno. Svoje stretnutie zmeškal. Nemôžem vyvolať prebudenie."

„Tak časové okno otvor násilím!"

„To nemôžeme. Životná vlna, ktorá obýva jeho sféry, je príliš mladá. Podľa univerzálnych štandardov sa ich čas musí odvíjať lineárne."

„Tak potom ho prines sem! Prebudíme ho tu."

„Domnievam sa, že Hrom ho potrebuje tam, kde je."

„Aký úžitok z neho bude Hrom mať v jeho neprebudenom stave? Beriem na seba zodpovednosť za začatie prenosu. Pripravený?"

„Pripravený na prenos! Ale žena musí od neho odstúpiť, inak bude nepríjemne popálená."

„Ona pre neho drží spojenie s nami. Ak odstúpi, stratí k nám nitku. Začni!"

Alsibyadi začala kričať. Bol to neskutočne hlasný vreskot, hrozne čudný, a úplne mimo Zákon. Znel čoraz hlasnejšie a hlasnejšie. Nepochopiteľný. Vreskot, aký som nikdy v živote nepočul. Nikdy by mi nenapadlo, že by niekto vôbec dokázal takto kričať.

„Žena to nevydrží."

„Ak teraz prestane, stratíme ho."

„Potrebujeme niekoho, kto už u nás bol."

„Dvaja z Hromu sú v dosahu. Ignoruj štandardy. Pošli im spätné časové odkazy."

Do miestnosti vstúpil Džervin. „Odstúp, Alsibyadi!" zakričal na ňu.

Alsibyadi ďalej vrieskala, s rukami prilepenými na vrchole mojej hlavy. Nepohla sa.

Džervin sa rozbehol a surovo ju odo mňa odstrčil. Spadla na zem.

„Teraz môžeš zvýšiť intenzitu."

„Ale on neprijíma."

„Povedz Hromu, aby s ním spojenie vynútil."

Začal som vrieskať ešte hlasnejšie ako Alsibyadi a takmer okamžite som stratil kontakt s miestnosťou.

Eóny podivnosti. Priepasť. Veľmi, veľmi ďaleko.

Nahliadni do Priepasti, uzri tú nádheru.

Matka Svetla sa usmieva.

Svetlo bez hraníc.

Odtiaľto do večnosti.

Večnosť.

Prázdnota.

…

„Vstupuje do komunikačnej matice."

„Začni rozprestierať jeho podstatu Lietajúceho Draka v diaľavách."

Leť, Drak! Leť!

„Reaguje na impulz. Pokús sa s ním komunikovať."

„Žiadna odpoveď. Rozširuje sa cez diaľavy a rozumie nám, ale nevie, ako nás dosiahnuť."

„Skús univerzálny jazyk."

„15304 20666. 147365045 45345 7775406 345 346465?"

„15304 20666. 147365045 45345 7775406 345 346465?"

…

„15304 20666. 147365045 45345 7775406 345 346465?"

11 201 11 201 11 201

„Komunikácia zahájená!"

„Ďalej zvyšuj intenzitu!"

„143957645028493064734950334958124305948345030945832409 5820983745920761023846192384761234926348726305421873246918234762091421039873205839574921112334545209990024..."

„Varovný signál Priestorovej Matice!"

„Tam dole je jeho stĺpec Ducha na pokraji poškodenia."

„Pokračujte. Hrom ho opraví."

„Plná intenzita. Podľa Priestorovej Matice to nezvláda."

„Nemáme na výber. Pokračujte."

…

Opäť som bol pri zmysloch. Predo mnou stál nejaký muž.

A vône. Nádherné vône.

Biely sliz tvojej Matky Drakany. Miluje ťa.

„Tento muž mi je povedomý," pomyslel som si, tápajúc tretím okom po rozmazaných tvaroch.

Hrom. Tvoj priateľ.

Kto?

Veľmi sa mi páčili tie vône. Ohromne poetické.

Muž vybuchol do smiechu.

Okamžite som sa ocitol naspäť v pivnici, sediac pred Džervinom.

„Óóóch, moja hlava!"

Z jedného z jej úsmevov sa zrodilo milión miliónov hviezd.

Alsibyadi ležala na dlážke, hlavu mala položenú v Lermonovom lone. Zachytila môj pohľad a posadila sa. „Otvor to!" povedala.

Otočil som sa k živej stene. Vchod bol opäť zapečatený.

„Otvor to!" zopakovala Alsibyadi mäkkým hlasom.

Vysoké vetry priestoru. Prázdnota smerujúca k večnosti. Leť Drak! Leť!

Vysoko nad mojou hlavou čosi kliklo a dvere sa opäť objavili.

Stále sa smejúc, Džervin zatlieskal rukami.

Alsibyadi sa postavila a prešla ku mne. „Teraz ich zatvor!" povedala.

„Ale..." v úžase som neveriaco pozdvihol ruky a začal som sa smiať spolu s Džervinom, „táto žena... táto žena to nikdy nevzdá!"

„Nikdy!" Lermonove oči boli plamenné.

Alsibyadi sa tiež začala smiať, ale už prvé záchvevy smiechu vyvolali v jej hrudi takú bodavú bolesť, že musela prestať a lapala po dychu.

Skočil som k nej. „Drak Hlbočiny! Dúfam, že som ti nepolámal rebrá."

„Som v poriadku!" držala si svoju pravú stranu a zadržiavala dych.

Džervin sa nedokázal prestať smiať.

Podišiel k nám Lermon a položil okolo jej pliec ochrancovskú ruku, „Čo sa stalo?"

„Hodil som ju z jedného konca nádvoria na druhý," vysvetlil som.

Lermonove ľavé obočie sa v hrôze nadvihlo, „Čože?"

Alsibyadi sa veľmi usilovala nesmiať, aby predišla bolesti v rebrách. Hlavou ukázala na živú stenu.

Reagujúc na jej príkaz, obrátil som sa k dverám a z výšky nad svojou hlavou som aktivoval uzamykacie zariadenie.

Dvere zmizli. Na ich mieste bolo teraz vidieť živú stenu.

Spokojne som pomaly zatlieskal rukami. Skôr ako Alsibyadi stihla čokoľvek povedať, opäť som zariadenie aktivoval a nechal dvere, aby sa objavili.

„Teraz už chápeš?" spýtala sa.

Navždy Láska, Biely Orol bohov.

„Myslím..." z výšky nad Hrotom čosi prudko odpovedalo, „Áno, chápem!"

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou. Som s tebou, aj keď som ďaleko.

„Aj ja som s tebou," Alsibyadi ma držala za ruky a v očiach sa jej leskli slzy.

Vysoko hore. Nekonečnosť. Podstata Lietajúceho Draka rozširujúca sa diaľavami.

Zatvoril som oči.

Nekonečnosť.

Keď som oči opäť otvoril, Alsibyadi bola v Lermonovom náručí. Podišiel ku mne Džervin, „Môžeme sa porozprávať teraz alebo radšej po rokovaní s Archívnou radou?"

„Nateraz, ak dovolíte, myslím, že potrebujem dlhú prechádzku po chodbách ženského krídla."

Držiac nekonečnosť nad hlavou, vyslovil som ešte zopár nedôležitých zákonných slov, aby som poďakoval svojim priateľom a pobral som sa preč.

Ako som vychádzal, Alsibyadi na mňa zavolala, „Zar!"

Zastal som a obrátil sa.

Zlomyseľne sa usmiala, „Zabudol si zatvoriť dvere!"

Džervin sa opäť rozosmial.

Ja som na sekundu onemel. Potom som namieril na Lermona svoj ukazovák, „Brat môj," mojím hlasom prúdil mocný tok diaľav, „táto žena to nikdy nevzdá!"

Otrasený galaktickou silou za mojimi slovami, Lermon nadvihol obe svoje obočia.

Otočil som sa na päte a vyšiel von.

12.4 Prvá správa pre Archívnu radu

Moje prvé stretnutie s Archívnou radou malo prebehnúť pri úsvite. Keď sa ukázalo ranné svetlo, ja som ešte stále chodil hore-dole po ženskom krídle, vnímajúc nekonečnú jasnosť Hrot-navigačného poľa z toho nepravdepodobného stanoviska neuchopiteľnej, omnoho väčšej nekonečnosti.

Ale kde?

Na úsvite tohto kozmického cyklu. Keď bola znovu aktivovaná Priestorová Matica.

Ako mohla v mojej hlave existovať taká jasnosť súčasne s takým chaosom?

Došiel som na Elyanine nádvorie. Posadil som sa na trávnik, do meditačnej polohy, a čakal som.

„Ľúbim ťa! Chýbaš mi! Chýbaš mi..."

Nebeský bežec. Jej tanec vypálil zhluk galaxií.

Scenéria sa začala meniť. Ocitol som sa vo veľkom prázdnom tmavom priestore.

Archívna Hala Jedna.

Ak to bola hala, potom bola naozaj obrovská. Žiadne steny, žiaden strop, len tekutá tma zvláštneho druhu. Vznešený mier vibrujúci radostnými energiami, ktoré sa pohybovali veľkou rýchlosťou.

Prinieslo mi to istú úľavu.

Polia Pokoja.

Začínal som rozoznávať tvary. Za dlhým obdĺžnikovým stolom sedela skupina mužov odetá v hnedých rúchach. Džervin im predsedal. Po jeho ľavici sedelo päť Majstrov Hromu, medzi nimi Lermon a Esrevin, a po jeho pravici ďalších päť. Všetci hľadeli na mňa.

Z Džervinových úst zaznel dôstojný pozdrav „Vitaj v Poliach Pokoja, Zar!"

Úžasné miesto. Dýcha nekonečnosťou. Ja sem nepatrím.

Džervin ma predstavil členom Archívnej rady. Boli tam Alambar Zér a Firen Zér, dvaja Barkhan Zérovi učeníci, Matsyendranath, Ran Gereset, syn Oresta (ktorý bol Orestovým učeníkom súčasne s Džervinom), Olembinah, ktorého Džervin predstavil ako drahého priateľa Lietajúcich Drakov, Mairya, ktorý vyzeral byť najmladší, Efendir, ktorého oči žiarili ako pochodne, a Amitabhadas, ktorý z nich všetkých žiaril najviac. Spoločná energia týchto Majstrov Hromu bola ohromná. Hľadel som na zoskupenie sĺnk zhromaždených v úžasnom poli hviezd.

„Moji bratia v Hrome," začal som zo seba súkať pojednanie, ktoré som si na toto stretnutie starostlivo pripravil, „moja prvotná analýza všeobecnej situácie v súvislosti prenosom Archívu je, jemne povedané, hrozivá. Po prvé, svätyňa Eisraimu je úplne nechránená a neubrániteľná. Náš hlavný bezpečnostný systém spočíva na poliach. Pri pokračujúcom rozklade polí je len otázkou času, kedy naše preverovacie zariadenia zlyhajú. Do svätyne tak budú môcť vstupovať cudzinci, ako sa im bude páčiť. Po obvode svätyne som identifikoval viac ako tridsať slabých miest, ktoré by sa dali zablokovať len mimoriadne ťažko - ako napríklad akvadukty. Cez ne dokáže hocijaký nepriateľ vo veľkom počte preniknúť do svätyne a poľahky ju ovládnuť.

Hrot-polia sa zrútia ako prvé, čo vo svätyni vyvolá nevýslovný chaos. Bez navigačného systému ženského krídla takmer polovica našich kňažiek uviazne vo svojich izbách alebo v bludisku labyrintu chodieb. Čo si počnú? Čo budú jesť? Keď sa zrúti pole kontrolórov, astrálni cestovatelia, ktorí sa počas noci stratia, už nebudú zachránení. Umrú vo svojich posteliach.

V priebehu niekoľkých týždňov bude svätyňa zaplnená hnijúcimi mŕtvolami. Budú musieť byť vytvorené obrovské hranice a nadbytok zosnulých duší v tme viditeľnej bude pravdepodobne priťahovať rôzne choroby. Bude sa šíriť panika, ak nie masová hystéria. V takomto pandemóniu nijako nedokážem zaručiť bezpečnosť Archívnych kameňov. Ale aj keby bol náš systém polí plne funkčný, je nerealistické domnievať sa, že poskytuje akúkoľvek skutočnú ochranu. Do Namronovho bezpečnostného poľa by dokázalo preniknúť akékoľvek komando Hrot-bojovníkov. Najmä nefilimskí Lovci by pole dokázali prelomiť bez toho, aby si Namronovi muži čokoľvek všimli. A keď rozprávam o Namronových mužoch, proti nefilimským Lovcom, alebo iným seriózne vycvičeným bojovníkom, by nemali žiadnu šancu.

Čo ma privádza k najhoršej časti tejto správy. Ako vás Majster Džervin musel informovať, Čierni Lovci - a celkom pravdepodobne aj iné klany Odpadlíckych Lovcov - boli informovaní o našom projekte Archívu. Nech to znie akokoľvek ohromujúco, nepriateľ bol dokonca informovaný o našich najnovších pokrokoch vo výrobe kameňov: Lovci vedia, že dokážeme kamene variť pomocou ohňa Podsvetia, namiesto použitia polí. A vedia, že vyrábame hermafrodické kamene. Zdroj úniku informácií ešte musíme určiť, ale následky sú zrejmé už teraz: za súčasnej situácie prenos Archívu nie je možný. Tím prenášajúci super-nabité Archívne kamene zo svätýň Eisraimu a Lazéry na miesto prenosu by bol konfrontovaný s nefilimskými Lovcami - hrozivými bojovníkmi, proti ktorým naši vojaci na zemi nemajú najmenšiu šancu."

„Ten únik informácií bol potvrdený?" pýtal sa Alambar Zér.

„Ja sám som skontroloval Zarove Hrot-spomienky a starostlivo zanalyzoval Hrot-komunikáciu, ktorú odpočul," odvetil Džervin. „Čiernych Lovcov máme jednoznačne na krku."

„To nás ponecháva úplne nechránených pred útokmi, hlavne v Lazére," postrehol Lermon. „Koľko je dohromady tých Čiernych Lovcov?"

„Podľa mojich informácií, dvadsaťšesť," odpovedal Džervin.

Zhrozene som potriasol hlavou, „Z toho, čo som sa dozvedel na Mount Lorzen, vám môžem povedať, že dvadsaťšesť nefilimských Lovcov predstavuje hrozivú bojovú silu. Viac ako dostatočnú na zlikvidovanie celých bataliónov Kráľovej armády."

Ako sa dalo čakať, najväčšiu diskusiu vyvolala otázka identity zradcu. Džervin, Esrevin a Lermon poznali svoje tímy dobre, ako v Eisraime, tak aj v Lazére. Len ťažko si dokázali predstaviť, že by medzi nich mohol preniknúť špión.

„Sme si istí, že v našich kaplnkách nie sú žiadne špionážne Hrot-polia?" opýtal som sa.

„Sme si absolútne istí," povedal Ran Gereset pokojným hlasom.

„Keď som bol s Lovcami, podarilo sa mi špehovať ich komunikačné Hrot-pole bez toho, aby si čokoľvek všimli."

„To boli Čierni Lovci, Odpadlíci, ktorí boli trénovaní Odpadlíkmi. Praví nefilimskí Lovci pochádzajúci z Džex Belaranu by ťa boli okamžite odhalili," pohotovo poznamenal Džervin.

„Stovky rokov sme trénovali jedných z najmocnejších Správcov Polí v kráľovstve," vysvetľoval Ran Gereset. „Náš Archív bude vytvorený z materiálu pochádzajúceho z polí svätýň Lazéry a Eisraimu. To znamená, že v oboch svätyniach musíme všetky polia pravidelne kontrolovať: tie, ktoré budú použité pri prenose, aj tie, ktoré nepoužijeme, musia byť monitorované, aby sme sa uistili, že v čase prenosu nespôsobia problémy. Okrem vynikajúcej práce, ktorú odvádzajú naše tímy Správcov Polí, pravidelné kontroly vykonávame aj z Polí Pokoja. Aby sme nezachytili špionážne pole, to je asi rovnako pravdepodobné, ako by zostal nepovšimnutý sukubus oblizujúci Svätý Modrý Plameň uprostred každoročnej oslavy Zákona."

12.5 Sladký Pán Melchisedek, aká noc!

Čerpal som silu zo sladkého vánku Dračej brány, dobíjajúc svoju energiu.

Choď k Alsibyadi na rýchlu návštevu!

Vždy pripravený vydať sa na výlet Hrot-navigovanými chodbami. Pole ma zobralo na veľké nádvorie, kde som vysokú kňažku našiel ležať na tráve.

Neposadila sa. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!" povedala rozjareným ceremoniálnym hlasom. Jej dlhé čierne vlasy boli rozpustené. Alsibyadi žiarila, šťastnejšiu som ju ešte nevidel. Tiež ale vyzerala byť veľmi unavená, s nezákonnými fialkastými kruhmi pod očami.

Posadil som sa vedľa nej a oplatil jej dôsledne zákonným pozdravom. „Slečna Alsibyadi Bieleho Orla, prišiel som vám poďakovať za túto neobyčajnú noc."

Zachichotala sa.

Zázrak.

„Zvláštne!" pošúchal som si bradu, „Nikdy som nepočul Alsibyadi chichotať sa."

Podozrievavo som sa zahľadel do jej očí.

Našpúliac pery, vážne prikývla, džervinovským spôsobom.

„Och!" doširoka som otvoril oči a stiahol hlavu medzi plecia. „Naozaj?"

Rovnaké prikývnutie.

Zatlieskal som rukami, „Takže si vyhrala!"

Sladký Pán Melchisedek, aká noc to pre ňu musela byť!

„Áno! Vyhrala som. Ale musím povedať, že minulú noc si mi výdatne pomohol!"

Rozosmial som sa, „A ja som si myslel, že ty si pomáhala mne, Alsibyadi!"

S potmehúdskym úsmevom ihrajúcim okolo pier mi vysvetlila, „Lermon nakoniec zmenil názor v tej pivnici, keď si na neho ukázal prstom a povedal mu svojim hlasom mimo siedmych sfér, 'Brat môj, táto žena to nikdy nevzdá!'"

Z tej imitácie môjho hlasu na prahu Hlasu mnou prebehla triaška.

„Tým to bolo pre neho vyriešené," zašepkala. „Po tomto mi už len stačilo požiadať ho, aby ma odprevadil do mojej spálne."

Teraz choď!

Chytil som ju za ruky, „Ďakujem, že si sa so mnou podelila o toto tajomstvo."

Urobila to, v čom sú Biele Orly také dobré: zažiarila.

„A... ďakujem ti za včerajšok." Vstal som.

„Povieš mi niečo viac o tom, čo sa s tebou minulú noc udialo?"

„Potrebujem trochu času, aby som to strávil. Potom ti ale podám podrobnú správu," prisľúbil som. „Ako sa majú tvoje rebrá, mimochodom?"

„Och, keď nedýcham, sú v poriadku."

„Je mi to tak ľúto, Alsibyadi!"

„Mne nie! Povedala som ti, že mi to veľmi pomohlo!"

Takže vyhrala. Bola tvrdohlavejšia ako Lermon.

Ako som odchádzal na stretnutie s Džervinom, vrátil sa mi môj smútok. Napriek neustálym explóziám síl a zvláštne umeleckým pohybom vedomia vysoko nad mojou hlavou, napriek hlasom Lietajúcich Drakov, ktoré zaplavovali moju hlavu noetickou poéziou, cítil som sa úplne zdrvený.

Jednoduchý, obyčajný smútok.

„Chýbaš mi!" Sadol som si na prázdne schodište, chytil si rukami hlavu a plakal som. „Chýbaš mi! Tak veľmi mi chýbaš! Nemôžem uveriť, že ťa už viac neuvidím. Nedokážem uveriť, že sa s tebou nikdy nebudem milovať."

Hrozil som sa nadchádzajúcich dní, a nocí som sa hrozil ešte viac. Hrozil som sa života, v ktorom jej nebude. Ale najväčšiu hrôzu som mal z času. Čo ak ma čas donúti zabudnúť a skĺznuť naspäť do života bez lásky?

Nakoniec sa mi nejako podarilo dať svoju vertikalitu dokopy. Ako som dovolil navigačnému systému, aby mnou Hrot-kráčal, v mojej mysli sa rozvinul celý strapec Hrot-koncentrovaných myšlienok. Miloval sa Lermon s Alsibyadi, keď prebiehalo stretnutie rady Archívu? Ak áno, znamenalo by to, že Lermon jej 'paralelný', čo znamená, že žije súčasne v Poliach Pokoja aj v kráľovstve.

Mysľou mi v rýchlom slede prebiehali dohady. Keď bude Elyani prijatá bohmi, bola by tu šanca, že by som sa tiež mohol stať paralelným? Jedna moja časť by navždy zostala s Elyani a druhá by slúžila Majstrovi Džervinovi v Poliach Pokoja?

Ale kto povedal, že Elyani v rituále vystúpenia uspeje? Prečo by nemala ochorieť a umrieť, rovnako ako Holma? A to všetko pre nič.

12.6 Lietajúci Draci, časové okná a paralelnosť

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar!"

Majster Džervin nikdy nechválil Pána Melchisedeka bezmyšlienkovite. Vždy do pozdravu vložil zámer a pravú chválu. Obdivoval som jeho dôslednosť a lásku, ktorú do tých slov vkladal.

Sieť Lásky Pána Melchisedeka, žiari ďaleko do diaľav.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Majster Džervin! A všetka sláva učiteľovi!"

Ponúkol mi, aby som sa posadil pred neho, „Tak, kde začneme? Je toho toľko na prediskutovanie."

„Paralelnosť?" skúsil som nadhodiť tému.

Džervin zvážnel a vcítil sa do mňa. Keď zachytil, o čo mi ide, rozosmial sa. „Je mi to jasné! Rozmýšľaš, či by si ako Majster Hromu mohol žiť na dvoch miestach súčasne, pričom by jedným z nich bol svet bohov, napríklad."

Navždy láska, Lietajúci Drak.

„Áno."

Hľadiac hlboko do mňa, cezo mňa a za mňa, Džervin použil svoje slovo Hromu, „Ale, môj priateľ vo večnosti, ty už si paralelný."

To ma zanechalo kozmicky nemého.

Zvláštna modrá vzdialených Hrot-generovaných priestorov.

„Paralelný?" podarilo sa mi vysloviť. „Kde?"

Džervin neodpovedal okamžite. Ako sa napájal na vzdialené priestory, jeho oči sa postupne menili. Akvamarínová komnata sa nabila bzučivou podivnosťou čudne povedomej cudzej prítomnosti.

Na zlomok sekundy som bol naspäť vo Verzazyelovej jaskyni.

„Sféry diaľav," oznámil nakoniec Džervin.

Eóny podivnosti. Priepasť, veľmi, veľmi ďaleko.

„Znamená to, že časť zo mňa žije vo sférach diaľav?"

Majster prikývol, „S Lietajúcimi Drakmi."

Navždy Láska, Biely Orol bohov.

„Cestoval som tam?"

„Nie! Si jedným z nich," povedal Džervin.

Lietajúci Drak.

Vždy som to vedel.

Prečo som nevedel, že to viem?

Vedel si!

Vpíjam do seba tvojho ducha nekonečnosti. Tisíc mojich ja rovno predo mnou.

Čí hlas?

„Elyani to uhádla, však?" spýtal som sa.

„Áno. Už dosť dávno." Džervin rozprával z veľkej diaľky.

Chytil som si rukami hlavu. „Ktorí Lietajúci Draci?"

„Tí, ktorí žijú za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti."

Elyani v ohrození. Leť, Drak! Leť!

„To boli oni, ktorí vtedy dávno vyslali vyslanca: Lietajúceho Draka, ktorý v našich sférach zasadil svoje semeno. Je to tak?" opýtal som sa.

Navždy Láska. Legenda.

„Správne! A to je aj dôvod, prečo si tu. Ty si sa z toho semena narodil."

Biely Orol sledoval tvoj zrod. Aj Duch Veľkého Mravca ho videl.

„Bohovia!"

Áno, ale bohovia ktorého rebríka?

„Džervin! Ako je možné, že som si tak dlho tejto svojej časti nebol vedomý?"

„Postupné sebauvedomovanie. Je to jedna z krás tohto stvorenia," Džervinovi sa na tvári objavil záhadný úsmev.

Úsmev Matky Svetla. Džervin ho videl, keď prekročil Priesmyk Večnosti, pri svojom návrate zo sfér tvojho otca.

„Irónia, irónia... Celé tie roky som Lietajúcich Drakov preklínal! Neznášal som ich. Pripadali mi takí cudzí, nepochopiteľní! Vinil som ich za všetko, čo bolo nad moje chápanie."

„Som si istý, že Matka Svetla sa na tom dobre bavila," Džervinov úsmev presvetlil sféry.

Elyani vo vážnom ohrození. Opýtaj sa Matky Svetla.

„Džervin, znamená to, že som tu cudzincom?"

„Ani náhodou, muž Zákona! Si ľudskou bytosťou rovnako ako ja. V našich sférach si sa zrodil s ľudským Duchom. Máš tu zostať a zúčastniť sa vývoja ľudskej životnej vlny. Zmeškal si začiatok príbehu, ale neboj sa, stále je pred nami ešte dlhá cesta."

„Ale kde budem žiť nakoniec? Tu alebo s Lietajúcimi Drakmi?"

„Všade!" Džervinove gesto objalo vesmír.

Rozširujúc svetlo vo svetle. Jedno v nekonečnosti.

„Takmer všetci Majstri Hromu žijú aspoň na dvoch miestach súčasne," pokračoval. „Ako vieš, ja žijem v Poliach Pokoja a súčasne v tejto prítomnosti. V našej tradícii je paralelnosť spôsobom, ako sa naučiť všeprítomnosti, to znamená žiť súčasne na všetkých miestach."

Ten, kto lieta mimo času, nepozná vo vesmíre hranice.

„Prečo sa mi vybavuje Verzazyelova jaskyňa zakaždým, keď zaiskrí intenzita Lietajúcich Drakov? Znamená to, že mám spojenie so Strážcami?"

„Sladký Pán Melchisedek, nie!" rýchlo ma opravil Džervin. „Stalo sa len to, že vysoký astrálny oheň vo Verzazyelovej jaskyni ťa donútil rezonovať s tvojou podstatou Lietajúceho Draka. Z toho ti zostala tá asociácia: zakaždým, keď teraz rezonuješ s Lietajúcimi Drakmi, spomenieš si na príchuť vedomia vo Verzazyelovej jaskyni. Ale aj to časom pominie."

„Takže preto sa mi podarilo prežiť oheň Strážcov, keď som v krypte objavil Felíciu v agónii? Moja podstata Lietajúceho Draka nemala problém vyrovnať sa s intenzitou?"

„Správne! Tvoja podstata Lietajúceho Draka podopiera mocné štruktúry nad tvojou hlavou, na vysokom konci tvojho stĺpca Ducha. U Felície, ako u väčšiny ľudských bytostí, neboli tieto štruktúry ešte vyvinuté, a preto sa pod tlakom Strážcovej mysle zrútila."

„Ako to, že prežila, keď zostúpila do krypty druhýkrát? Ja som tam s ňou predsa nešiel."

„Keď si Felíciu liečil, musel si jej dať zasvätenie Lietajúcich Drakov, bez toho, že by si si toho bol vedomý. Nielenže si jej stĺpec Ducha opravil, ale si ho aj prebudil. A tak sa s tým Felícia vyrovnala, vďaka starostlivosti Lietajúcich Drakov."

„Celé to znie tak neskutočne!" musel som sa smiať spolu s ním. „Bol som presvedčený, že som jej pomohol tým, že som prebudil jej dolné čakry - Draka Hlbočiny. Takže to bolo presne naopak! Pomohli jej sily Lietajúcich Drakov vysoko nad jej hlavou."

„Musím povedať, že celej situácii nechýbala dávka irónie," krútil si bradu Džervin. „Zar-ka, veľký expert na Draka Hlbočiny a Podsvetia, cudzinec v mágii Lietajúcich Drakov."

Vo sfére Modrej Lagúny, Lietajúci Drak čaká na tvoje zavolanie. Dostane bielu ružu.

„Takže... toto bol jeden z vplyvov, ktoré si na mne Namron všimol pri mojom návrate z Mount Lorzen?

„Áno. Časť tvojho stĺpca Ducha, ktorá súvisí s Lietajúcimi Drakmi, bola rozpálená stretnutím so Strážcom."

„Ale ako je možné, že som pri tom nič necítil?" hľadel som na svoju ľavú päsť.

„Tieto energie nad tvojou hlavou sú natoľko súčasťou tvojej podstaty, že ich ani neregistruješ! Boli s tebou odjakživa."

Sféra Bieleho Pavúka. Nazýva sa tak kvôli svojej gigantickej sieti múdrosti.

„A čo ten hlas, ktorý som počul, keď som prvýkrát astrálne cestoval cez pole hviezd?"

„Prišiel si do styku s Priestorovou Maticou, veľmi zvláštnym navigačným systémom, ktorý si Lietajúci Draci pre seba vytvorili vo sférach diaľav. Keďže je zabudovaný v samotnej matici priestoru, funguje vo všetkých sférach diaľav, a tak sa Lietajúci Draci nikdy nemôžu stratiť. Nech navštívia ktorúkoľvek sféru, navigačný systém je im k dispozícii. Automaticky im pomáha, keď to potrebujú."

Leť, Drak! Leť!

„Takže, Džervin, vy ste o mojej podstate Lietajúceho Draka vedeli už od začiatku, keď ste ma stretli v kraji Šeringy, však?"

„Pravdaže som to vedel!"

„Znamená to, že to všetko bolo vopred dané? Nech by som urobil čokoľvek, skončil by som sa s vami v Eisraime, aj keby som vám nepomohol zachrániť tú ženu?"

„Ani náhodou, muž Zákona! Keby si sa so mnou ten deň nespojil, skúsil by som to ešte dvakrát, potom koniec!"

Džínia, ako som ťa len mohol nechať odísť?

„A čo ostatní?" vypytoval som sa, ako som zachytil neistý záblesk tisícky prepletených časových dráh. „V kráľovstve musí byť množstvo duší zrodených zo semena Lietajúceho Draka. Ak nemali také šťastie ako ja, je pravdepodobné, že si svojho pôvodu vôbec nie sú vedomí."

„Správne."

„Myslím, že jednu z nich som stretol v Tomoristane, v čase môjho nevydareného prebudenia," premkol ma pocit istoty. „Volala sa Džínia. Služobníčka Nepoškvrnených."

Džervin mlčal, až kým som nezačal naliehať, „Tým, že som zmeškal stretnutie, zlyhal som pri prebudení jej podstaty Lietajúceho Draka, však?"

„Nájdeš ju," povedal. „Ale môže to nejaký čas trvať. Musíš pochopiť, že si sa pre svoju podstatu Lietajúceho Draka ešte plne neprebudil. Keď si bol v Tomoristane, bolo otvorené časové okno pre plné prebudenie."

Víriace hviezdy a svetelný prach. Orol vie.

„Časové okno?"

„Keď sedíš na vrchole hory, tvoja energia nie je rovnaká, ako keď sedíš v blízkosti oceánu," začal vysvetľovať môj učiteľ. „Znamená to, že miesto mení tvoju energiu. Rovnako tak aj čas! Aj keď zostávajú na jednom mieste, energia ľudí sa zo dňa na deň mení. A je to len čiastočne spôsobené ich náladami. V čase existujú rytmy." Žmoliac si bradu, dodal, „Myslím, že koncept časového okna siaha naspäť k Barkayalovi Strážcovi."

„Čo by sme si bez Strážcov počali!" usmial som sa pokušiteľsky. „A čo teraz, keď som časové okno zmeškal?"

„Čakaj na ďalšie. Priestorová Matica ti pomôže."

12.7 Návštevník z Džex Belaranu

Z Džervinovho apartmánu som vyšiel dosť dezorientovaný. Do plnej pohotovosti ma vytrhol charakteristický astrálny pach.

„Och nie! Ako som mohol dopustiť toto?"

Plnou rýchlosťou som sa rozbehol, dosiahol dvere budovy, odtlačil som z cesty jedného spáča, vyšplhal sa po plasovej stene a vytiahol sa na strechu, pričom som úplne kašľal na papagájov Zákona, ktorí na mňa neveriaco hľadeli.

Sledoval som pach, preskakujúc zo strechy na strechu.

Priestorová Matica, prístup udelený. Zahájte navigačnú procedúru.

„Škaredé Podsvetie!" zaťal som päste a zareval, keď som si uvedomil, že pach prichádza z kaplnky Správcov Polí. „Ako som len mohol byť taký spáč?"

Cez hlasový kanál sa mi ozvala Slečna Teyani, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar! Ako to, že som ťa ešte nevidela? Myslím, že už si naspäť vo svätyni dlhšie ako jeden deň."

Na rozhovory som nemal čas. Trielil som ponad strechy, nevšímajúc si ju.

Obávajúc sa, múdra žena ihneď vyslala Hrot-volanie, „Zar, čo sa deje?"

„Do svätyne sa votrel nefilimský Lovec. Myslím, že je v kaplnke Správcov Polí. Zavolaj Namrona a jeho mužov. Povedz im, aby za mnou prišli do kaplnky hneď, ako budú môcť."

Zoskočil som dole zo strechy Balthama a ocitol sa pred kaplnkou Správcov Polí.

Pach ma nenechal na pochybách - Lovec bol v prvej miestnosti.

Bez toho, aby som vyplytval čo len sekundu, prudko som otvoril dvere a vtrhol dovnútra. Vydal som zo seba ostrý Dračí výkrik Bojovníkov a aktivoval smrtonosnú energiu čierneho tanca.

Och, Škaredé Podsvetie!

Zastavil som sa a zostal stáť. Všetko opadlo.

V kaplnke neprebiehal žiadny boj. Boli tu len traja muži, ktorí prerušili svoju mierumilovnú prácu, aby na mňa s nevýslovným úžasom civeli.

Jeden z nich bol Fyssen. „P... P... Pochválený buď Pán Melchisedek, Ve... Veliteľ!" vypadlo z neho.

Druhý bol Lermon, ktorého pravé obočie sa zodvihlo ešte vyššie ako noc predtým, keď sa dozvedel, ako Alsibyadi dostala výprask.

Tretí muž stál po Lermonovom boku. Nehybný ako dravec, bol pripravený zaútočiť; jeho pichľavé čierne oči sa blýskali Hrot-ovosťou.

„Fridrik," povedal Lermon, „dovoľ, aby som ti predstavil Zara, môjho brata v Hnedom Rúchu a veliteľa projektu Archívu na strane kráľovstva." Potom sa obrátil ku mne, „Zar, toto je Fridrik, ktorý je u nás na návšteve zo svätyne Lazéry, kde je súčasťou Archívneho tímu. A ako si už zistil, Fridrik bol vytrénovaný Lovcami Džex Belaranu."

Fridrik bol vysoký muž. Jeho krátke striebristošedé vlasy kontrastovali s faktom, že vyzeral byť sotva štyridsaťročný. Prvý dojem nebol veľmi priateľský. Pochádzal z jeho skalopevného Hrotu, v ktorom bol totálne uzemnený. Jeho energia mi hneď pripomenula inú Hrot-pevnosť: Henrika priana, Odpadlíckeho Lovca, ktorý so mnou vybabral v Tomoristane.

Používajúc len periférne videnie (očný kontakt by mohol vyprovokovať útok), Fridrik a ja sme sa navzájom pozorovali, akoby boj bol neodvratný. Stretnutia nefilimských Lovcov a Bojovníkov Mount Lorzen len zriedka bývali priateľské. Veľká časť tréningu Lovcov pozostávala zo zvládnutia arzenálu techník, ktoré boli špeciálne navrhnuté na likvidáciu Veľkých Bojovníkov. Marek, môj učiteľ v Drakovi Hlbočiny, do mňa stokrát vtĺkal, že keby som niekedy prišiel do cesty Lovcovi, ten by urobil všetko preto, aby ma zabil. A v Mount Lorzen som takmer osemnásť mesiacov nacvičoval čierny tanec a jeho rituálnu vraždu Nefilim, duševne sa pripravujúc na svoje prvé stretnutie s Lovcom.

Vo dverách sa objavil Namron a jeho dvaja muži, pripravení odpáliť svoje zbrane z mäkkých kameňov.

„Falošný poplach, moji priatelia v Zákone!" išiel ich upokojiť Lermon. Potom musel niekoľko minút stráviť komunikáciou cez hlasové kanály, vysvetľujúc situáciu všetkým tým ľuďom, ktorých Teyani zavolala na pomoc.

Keď sa vrátil, s Fridrikom sme sa v mrazivom tichu stále vzájomne premeriavali. V pozadí sa triasol Fyssen.

„Ako môžeš vidieť, Fridrik, sme dobre bránení," povedal mu Lermon s priateľským úsmevom.

Štíhly plecnatý muž zostal ticho. Neusmial sa.

„Fridrik nám z Lazéry doniesol výborné správy," Lermon sa obrátil na mňa, pokúšajúc sa rozprúdiť konverzáciu. „Maryani a Vlnko to tam zvládli ešte lepšie ako tu. Nielenže vyriešili všetky problémy s otravným elementálnym slizom, ale na ceste je aj nová generácia kameňov."

Bol Fridrik zradcom? Kto lepší ako on by mohol Lovcom predávať informácie?

„Dobre!" Hoci napätie prerástlo cez strechu, Lermon zostal dokonale vyrovnaný. „Čo keby sme si išli prezrieť naše kamene?" navrhol. Bez toho, aby počkal na odpoveď, už aj odchádzal do pivníc.

Fridrik sa ani nepohol. Nebol pripravený nechať ma kráčať za sebou.

Ja som povolil a pustil sa za Lermonom, totálne pripravený skočiť a premeniť mužovu štyridsiatku na kašu.

Lietajúci Drak sa vráti. Sféry budú v plameňoch.

Stretli sme Majstra Fermana, ktorý za asistencie Kheja a Ašoka, dvoch mladších členov tímu Správcov Polí, upravoval pole okolo várky bieleho slizu.

105754839676? 123298396304786940928365723034958403045...

Explózia hlasov Lietajúcich Drakov prichádzajúcich zo všetkých strán.

Pravdepodobne bola spustená zariadením na dverách.

85762049658126405919191992430572992943025979292030572...

Moja hlava pretekala, a tak som sa rozhodol radšej sa do diskusie nezapájať.

Z času na čas na mňa Fridrik fľochol kútikom oka.

Lovec vníma Hrot-energie, ktoré sú mu úplne neznáme.

Niet sa čo čudovať.

12.8 Zmätené časy

Keď som došiel k Teyaniným dverám, cítil som sa ako troska. Minútu som strávil pozorovaním vavrínov, pokúšajúc sa dať dohromady, hľadajúc duševnú jasnosť v nevýslovnom spustošení mojej vnútornej krajiny.

Virdžínia, Virdžínia... keby si tak mohla byť tu!

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar!" Múdra žena vyšla von, aby ma pozdravila.

Vždy, keď Teyani chválila Pána Melchisedeka, vložila do svojich slov srdce, rovnako ako Džervin, a zmenila tak bežný pozdrav na zmysluplnú melódiu.

Ja som jej to príliš dobre neoplatil.

„Takže si sa stretol s Fridrikom, výrobcom kameňov," veľmajsterka ma obdarila svojim úškrnom Bieleho Orla.

„Ako do Škaredého Podsvetia môže byť Lovec členom tímu Majstra Esrevina?"

„Len málo ľudí pozná mäkké kamene lepšie ako Nefilim, hlavne tí z Verzazyelovej Svätyne a Džex Belaranu. Keď sa Majstrovi Esrevinovi podarilo získať Fridrika, ľudia Archívu oslavovali."

„Ale ja som si myslel, že našinci Nefilim nemajú radi! V našej svätyni nie je ani jeden."

„V Lazére je to iné. V severnej časti kraja žije mnoho Nefilim."

Mal som to vedieť.

Sediac vo veľkej prázdnej miestnosti, počul som sám seba, ako sa pýtam na novinky ohľadne Elyani.

Použila jeden zo svojich učiteľských trikov. Zavrela oči, čím ma primäla zavrieť moje, a vyvolala svieži stúpajúci Biely dych, ktorý prechádzal energetickými centrami nad mojou hlavou. „Nepoškvrnené hlásili dobré výsledky. Zdá sa, že Elyani v rituáloch dobre napreduje," povedala.

Viac nepovedala a tak som otvoril oči, „To je všetko?"

Teyani rýchlo prikývla, akoby sa ospravedlňovala.

„Môžeš sa spýtať na nejaké podrobnosti?"

„Nie, nemôžem. Hovoriť s Nepoškvrnenými je proti pravidlám ich kasty. Musím počkať, kým sa so mnou samé skontaktujú."

„Nemajú nejaké zákonné služobníčky, s ktorými by sme sa mohli rozprávať?"

„Služobníčky nič nepovedia. Rituál vystúpenia je prísne tajná praktika a Nepoškvrnené kňažky sú jej žiarlivými správkyňami."

„Už si sa stretla s týmito Nepoškvrnenými kňažkami? Aké sú to ženy?" opýtal som sa.

„Žiaria jasným svetlom svojej kasty. Nie je na nich nič zlé, iba sa pevne pridržiavajú svojich striktných princípov. Odmietajú počúvať čokoľvek, čo siaha mimo najstarobylejšieho a najposvätnejšieho korpusu Zákona."

Jedného dňa ťa Boh požiada, aby si zničil mesto.

„Vieš niečo o tom, ako Elyani trávi svoje dni?"

„Od rána do večera musí vykonávať rituály. Stovky rituálov. A dostáva lekcie z etikety sveta bohov."

Z Draka vyvstala vlna hnevu. „To sú tie rituály, pri ktorých sa bohom obetujú elementáli prírody?"

„Niektoré áno."

Vyvrátil som oči k stropu. „Nie sú to práve tie praktiky, ktoré zabili Holmu?"

Čo tie prekliate Nepoškvrnené nedokážu pochopiť, že príroda už nepozostáva z maličkých zlatučkých elementálov, ktorí sa dajú radostne zobrať a obetovať bohom? Vari si nevšimli ten odporný sliz, ktorý chorá sieť polí zvracia?

„Keď si pomyslím, čo Elyani musí teraz znášať, zabíja ma to," zaťal som zuby.

Uvedomil som si, že Teyani má zovreté pery.

Smutne som sa usmial, „Aj ty, múdra žena Zákona, si už hryzieš peru."

Teraz bola k rozrušeniu najbližšie, ako som ju kedy videl. Len pokrčila plecami a povedala, „Nedá sa nič robiť."

„Čo keby sme, Maryani a ja, vytvorili pod Malchaskovou vežou odtokový systém? Bol by to rovnaký princíp ako v kaplnke Správcov Polí: kanalizácia pre jedovatých elementálov."

„Už som na to myslela," povedala Teyani. „Ale Nepoškvrnené by si to zariadenie okamžite všimli a požadovali by jeho odstránenie, keďže nie je predpísané najstarobylejším a najposvätnejším korpusom Zákona. Ale aj keby to Nepoškvrnené dovolili, nemyslím si, že by to Elyani nejako výrazne pomohlo. U Archívnych kameňov je totiž úplne iná situácia. Všetko, čo potrebujeme urobiť, je kontrolovať elementálny sliz v rámci Vlnkových pivníc. Ale pre rituál vystúpenia musí Elyani obetovať elementálov prírody celého kraja Eisraimu."

Odvádzať elementálne zamorenie celého kraja bola nesplniteľná úloha, ktorej sa vzdali aj samotní bohovia. A situácia sa každým týždňom len zhoršovala. Desiatky, ak nie stovky tisíc polí každý deň chrlili novú záplavu elementálnej špiny. A aj keby sa Eisraim podarilo zázračne očistiť, našou krajinou by aj tak pretekalo bahno z ostatných krajov. Vyčistenie kraja by vyžadovalo obnovenie celej siete polí, nič menšie. A to bola práve tá nočná mora, z ktorej nikto - bohovia ani ľudia - nevedel ako von.

Teyani ku mne prehovárala nežnými slovami a kládla mi otázky o mojej ceste do Tomoristanu a udalostiach posledných dní. Odpovedal som mechanicky, z diaľky, sotva registrujúc miestnosť, v ktorej sme boli. Ale ona to nevzdávala a rozvinula vrúcnosť Orla, na ktorej som mohol spočívať. „Jednoducho nedokážem jasne myslieť," počul som sa povedať. „Keď ma neničí smútok, v mojej hlave sa objavujú čudné vízie Lietajúcich Drakov a ich svetov. A to všetko prichádza v čase, keď Čierni Lovci zničili moje plány na prenos Archívu. Koľko máme času, kým sa pokúsia vyrabovať našu svätyňu? Nemám najmenšiu predstavu, aký by mal byť môj ďalší ťah. A aby katastrofa bola dokonalá, môj Hrot je stále želé, hoci by mal byť pripravený postaviť sa sile Lovcov. A pravdaže, každým dňom sa očakávajú znaky blížiaceho sa úplného kolapsu polí!" Keď som sa počul vypočítavať celý ten zoznam problémov, vybuchol som do smiechu.

Keď sú veci najhoršie...

Teyani ma chytila za ruku. Zatvorila oči a nasmerovala svoju medovú prítomnosť do centier nad mojou hlavou. „Je tam prasklina," povedala po niekoľkých sekundách. „Prasklina vo vysokej časti tvojho stĺpca Ducha."

Teyanine Svetlo na Okraji Výšin. Ona vie.

Rozplakal som sa, „Chcem vedieť, čo teraz Elyani prežíva."

„To sa nemôžeš pýtať mňa, ale Orla."

Zahľadel som sa do zeme, znechutený nejasnosťou odpovede.

„Nie! Priateľu, ty ma nepočúvaš," vyhrešila ma. „Vzývaj Orla a budeš prekvapený, koľko ti toho o Elyani prezradí."

Celou mojou mysľou, celým mojím srdcom...

12.8 Hudba Lovcov

Pršalo.

Koho to trápilo?

Periféria času. On putoval.

Stojac na Elyaninom nádvorí,

Siaha až za Veľkého Mravca.

rovno na Dračej bráne,

Kráča po okraji dvoch priepastí.

pokúšal som sa vzývať Orla.

4329057105628937849590127861151783949128754...

Primnoho hlasov Lietajúcich Drakov. Explózie nad mojou hlavou.

Krvavé slnko.

Teyani mala pravdu: niekde, niečo... niečo bolo prasknuté.

Do mojej hlavy sa tlačí myseľ Pána Ganu. Príliš rýchle. Páli to ako oheň.

Džínia, ako som ťa mohol nechať odísť?

Predo mnou sa Hrot-otvárajú Univerzálne Banky Znalostí. Mnohorozmerná vedomostná štruktúra po kružnici obiehajúca okolo rozširujúceho sa stredu.

Lietajúci Drak sa rozširuje... 91263784... cez maticu priestoru .

Budúcnosť za mnou. Videl som ju. Rôznorodé budúcnosti, nekonečnosť časových dráh rútiacich sa jedna za druhou. Kto ich má sledovať? Je to príliš rýchle.

Syčivý zvuk. Priveľmi hlasný.

Elyani v ohrození. Opýtaj sa Matky Svetla.

Myriady anjelských hierarchií zhovárajúce sa s inými myriadami. Všetky rozprávajú súčasne. Masívne zhustené myšlienky.

Ich váha ma drví.

Skákanie zo sveta do sveta. Nedokážem to zastaviť.

Filadelfia Šesť.

Skúšam spočívať na Drakovi Hlbočiny. Nefunguje to.

Leť, Drak! Leť!

Takto to išlo celé hodiny.

11 201 11 201 11 201 11 201 11 201 11 201...

Zo všetkých smerov sa do mňa rútili sily.

11 201 11 201 11 201 11 201 11 201 11 201...

Čo keby som úplne stratil kontrolu? Poprvýkrát v živote som ju uvidel. Hľadel som na tú hranicu. Zákernú hranicu nepríčetnosti.

V dohľade nie je žiadne časové okno pre prebudenie. Elyani bude nepríjemne zasiahnutá.

Hranica je tenká. Zostaň v bezpečí klietky a šialenstvo je vzdialené, nepredstaviteľné. Nič viac ako koncept. Ale keď siahneš cez okraj ...

Do Hrotu, Brat Rytier! Virdžínia, och Virdžínia!

Preklopím sa? Aké ľahké. Jednoducho sa preklopím na druhú stranu a spadnem do náručia potupného chaosu - a je po všetkom!

Bez hraníc. Črieda šupinatých zvierat, desaťkrát väčších ako slony.

Nadišla noc.

Mám sa ponáhľať Alsibyadi na pomoc?

Žena je s mužom, pre zázrak počatia.

Alsibyadi! Nemôžem ťa vyrušovať, keď sa s tebou Lermon miluje.

Chlapec bude mocný. V zemi Aegypton bude kráľom.

Orol do nich oboch vlieva svoju lásku.

Hrot-zavolal som Džervina, „Pomoc! Strácam Draka."

„Choď do hudobnej haly!"

Vstal som a rozbehol sa.

Chodby ženského krídla, prázdne.

Postav sa realite, je koniec! Nič nedokáže zachrániť Filadelfiu Šesť.

Bežím nocou.

Ak nezničíš Filadelfiu Šesť, Rex zničí nás všetkých.

Pri portáli ženského krídla stál malý kňaz. Narazil som do neho.

Spadol.

Nezastavil som. Ďalej som bežal cez Park Zákonných Zhromaždení.

Nie! Virdžínia, ľúbim ťa! Nechcem, aby si zomrela!

Stále pršalo. Maniya bola prázdna.

Virdžínia, ľúbim ťa! Nie! Nie!

Dorazil som do hudobnej haly. „Och, nie! Už zase!"

Bol tam ten Lovec. Obrátim sa? Ale impulz prišiel od Džervina. Zvonku haly som počúval hudbu v astrálnom priestore.

Prekrásne harmónie nesúce čisté svetlo vysokých sfér.

Lovec Hrot-zachytil tvoju prítomnosť.

A čo?

Vošiel som dovnútra.

Rady amfiteátra boli prázdne. Bola tu len jedna osoba. Lovec Fridrik. Tam dole, v polotme rozptýlenej nočnej plasovej žiary. Stál na pódiu a ovládal Hrot-pole.

Posadil som sa ďaleko dozadu a počúval.

Tekutá nekonečnosť pretekajúca bránami času.

Nebol tu žiaden nástroj, iba pole. Neboli tu žiadne fyzické zvuky, hudba sa ozývala len v priestore tmy viditeľnej.

Fascinujúce zvuky, niekedy mocné, inokedy jemné, vždy matematicky harmonické. Zmeny v rytme spúšťali v mojom Hrote kaleidoskopické pohyby.

Malo to magický účinok - v mojej mysli sa opäť začala objavovať nitka duševnej integrity.

Zar vyliečený nefilimským Lovcom - Džervinov ohromný zmysel pre humor.

Nejaký čas to pokračovalo. Potom Fridik prestal a obrátil sa mojím smerom. „Hľadali ste ma, Veliteľ?"

Vstal som a zišiel dole po schodoch amfiteátra. „Iba som počúval vašu hudbu, Fridrik. Úžasné."

„To je teda zaujímavý obrat osudu," odvetil. „Bojovník Mount Lorzen lichotí Lovcovi. Ohľadne hudby, ktorú sa naučil v Džex Belarane."

„Bolo mi povedané, že Lovci majú skvelý zmysel pre humor."

„Pravda! Aj keď niekedy je dosť jedovatý..."

Usmial som sa tej narážke, ale stále u mňa prevládala opatrnosť. Zostával som pätnásť zákonných stôp od neho.

Vrhal na mňa udivené pohľady, akoby na mne bolo čosi čudné. Až vtedy som si uvedomil, že som úplne premočený, keďže som stál celé hodiny vonku na daždi.

Koho to trápilo?

„Dokážete ovládať hudobné pole?" spýtal sa Fridrik. „Ste aj vy hudobník?"

Mohol som sa mu pokúsiť zahrať svoju 'beng-ting-ting' melódiu, ale po takej ukážke virtuozity som sa cítil nesmelo. „Nie, nie som hudobník, ale rád by som sa ním stal. Možno by som sa mal prihlásiť do kurzu v Džex Belarane."

„Neboli by ste sklamaný," uistil ma svojim chladným jasným hlasom. „Myslím tým, čo sa týka hudby. Mnoho veľkých spevákov a inštrumentalistov bolo vytrénovaných práve v Džex Belarane."

Vychutnával som si tento neskutočný zážitok. Bol som tu a uprostred noci diskutoval s nefilimským Lovcom o hudbe. „Jedna moja priateľka zvykla spievať v chóre so skupinou Lovcov," hodil som do priestoru.

Fridrik sa zamračil, „Vaša priateľka?"

„Felícia, zo svätyne Verzazyela."

„Felícia! Jej meno som počul už niekoľkokrát. Verzazyelova svätyňa je od Džex Belaranu vzdialená len niekoľko minút." Pozrel sa na mňa. „Na Syna Draka máte zvláštnych priateľov, Veliteľ."

„Možno nie som úplne typický Veľký Bojovník."

„Možno ani ja nie som úplne typický Lovec," pripustil.

„Čo vás primälo dezertovať?"

„Nedezertoval som. Keď som ukončil svoj dvanásťročný tréning, rozhodol som sa, že nechcem stráviť zvyšok života ako vojak. Zo všetkých vecí, v ktorých som bol vzdelávaný, ma najviac oslovila výroba kameňov - lebo je to individuálne umenie. Tak som sa presťahoval do kraja Lazéry a stal sa výrobcom kameňov. A čo vy? Ako dlho ste zostali u Synov Draka?"

„Ani nie dva roky. Celé to došlo k náhlemu koncu, keď mi prikázali ísť a zavraždiť jedného z Nefilim - je to súčasť zasvätenia Veľkých Bojovníkov. Matka Svetla ma priviedla rovno k Felícii, ktorá ale bola príliš krásnou dušou, aby som ju dokázal zavraždiť. Či veríte alebo nie, namiesto toho, aby som ju zabil, som ju vyliečil a pomohol jej zvládnuť skúšku vysokého kňažstva - vo Verzazyelovej jaskyni."

Fridrik sa krátko, sucho zasmial, „Radšej si ani nebudem predstavovať, akého prijatia sa vám dostalo, keď ste sa vrátili na Mount Lorzen."

„Ani som sa neobťažoval ísť naspäť a vysvetľovať im, že mi Nefilim pripadajú príliš šikovní a mimoriadni, aby boli zabíjaní - to bolo niečo, čomu som istý čas úprimne veril, potom, ako ma tá vysoká kňažka začarovala."

Tentokrát bol jeho smiech uvoľnenejší, „Naozaj sa vaša priateľka stala jednou z Verzazyelových vysokých kňažiek? V kráľovstve je ich toľko, že by sa dali spočítať na jednej ruke."

„Áno. Myslím, že teraz sa stala asistentkou veľmajstra Verzazyelovej svätyne."

„Pôsobivé! To som musel prejsť celú cestu do Eisraimu, aby som sa dozvedel novinky z môjho rodného kraja. A navyše od Syna Draka!"

Kartendranath na teba čaká. Priprav sa na bitku svojich životov.

„Ako je to už dlho, odkedy ste odišli z Džex Belaranu, Fridrik?"

„Päť alebo šesť rokov."

„Chýba vám to?"

„Chýba mi hudba, to je isté. Občas aj ľudia. A tiež ostrá, prebudená atmosféra vedomia, ktorá to miesto robí výnimočným. Búrlivé, ale nezabudnuteľné."

„Džex Belaran je čosi ako legenda, však?"

„Práve tak ako Mount Lorzen, Veliteľ!"

„V ťažkých časoch, ktoré sú pred nami, budeme na zvládnutie misie Archívu potrebovať každú jednu schopnosť, ktorú sme sa získali, všakže?"

Predstava spolupráce s Veľkým Bojovníkom bola pre Fridrika priveľkým sústom. Stuhol. Hľadiac rovno pred seba, zdržal sa odpovede.

Trpezlivo som čakal. Mojou mysľou zatiaľ prúdili astrálne ozveny jeho hudobného predstavenia.

Nebesá Zjavenia.

„Chcete si vyskúšať hudobné pole?" ponúkol mi nakoniec, pričom sa vedome snažil zmäkčiť tón svojho hlasu.

Zaváhal som. Cítil som, že by som sa pri pokuse nadviazať vysoké spojenie rozplakal, nech už by to boli Lietajúci Draci alebo čokoľvek iné. Tak som sa rozhodol zaželať mu len zákonnú dobrú noc a pobrať sa preč.

Cestou späť do Elyaninej izby som Hrot-zavolal Džervinovi, „Teraz sa už cítim lepšie. Všetka sláva učiteľovi! Ale cítim tiež, že nad mojou hlavou je niečo prasknuté."

„Vysoko hore v tvojom stĺpci Ducha vybuchli tri centrá energie. Stalo sa to, keď do teba Lietajúci Draci vlievali sily. Nejde o nič dramatické. Dali mi inštrukcie, ako problém odstrániť," Hrot-odpovedal nositeľ blesku.

„Čo mám teda robiť?"

„Nič. Ja vykonám liečenie za teba. Len sa v najbližších dňoch vyhýbaj prílišnej intenzite nad hlavou. Mal by si svoje zotavovanie využiť na návštevu hudobnej haly. Momentálne je to pre teba jedno z najlepších možných miest."

Došiel som domov. Dážď ustal. Hmly boli riedke. Pocítil som náhlu túžbu postaviť sa na strechu Modrých kňažiek a pozrieť sa na vysokú Malchaskovu vežu.

Rozhodol som sa proti tomu. Načo by to bolo dobré?

O dvadsať sekúnd neskôr som bol už na streche, pozorujúc vysokú vežu. Bola vzdialená sotva päťsto zákonných stôp. Bizarná stavba, ktorá ostro kontrastovala so zvyčajnou nízkou, vodorovne orientovanou konštrukciou budov svätyne. Vrchné poschodia veže mali okná - malé otvory, slabo osvetlené plasovou žiarou živých stien miestností. Ale jedno okno žiarilo, akoby tam horelo desať plameňov.

Bolo to jej okno?

Hrot-vciťovanie sa alebo skúmanie nejakým iným spôsobom by bolo prekročením Zákona.

Priestorová Matica, prístup udelený. Zahájte vyhľadávanie identifikácie.

Ako dlho by mi trvalo dostať sa k veži? Asi minútu, ak by som išiel po strechách.

Pokrčil som plecami a zliezol dole na nádvorie.

„Odteraz spávam na Dračej bráne, v náručí Matky Nekonečnej Noci!"

Opäť sa spustil dážď.

Koho to trápilo?

12.10 Zvuk Lietajúcich Drakov

Na úsvite sa mi cez kanály tmy viditeľnej ozval Džervin a pozval ma na meditáciu. Toto malo byť prvé z dlhého radu cvičení, počas ktorých som sedel a udržiaval s ním očný kontakt, prijímajúc sily, ktoré do mňa vlieval. Neskôr sa tieto stretnutia mali stať mojím tréningom v pokročilých aspektoch sily Hrotu. Ale pre začiatok Džervin iba opravil môj poškodený stĺpec Ducha a pomohol mi obnoviť duševnú jasnosť.

V čase, keď som odchádzal z jeho príbytku, som bol taký vyčerpaný, že som sa dokázal akurát tak odvliecť naspäť na Elyanine nádvorie, zvaliť sa Dračiu bránu a zaspať.

Hlboký bezsenný spánok v objatí Nekonečnej Noci.

Zobudila ma Alsibyadi. Bolo neskoré ráno a úplne ma prekvapila. Keď ma chytila za ruku, vyskočil som. „Och môj Pán Melchisedek, ako to, že som to necítil, keď si vkročila do môjho ochranného poľa?" Takú obrovskú chybu som neurobil od mojich raných dní Dračieho kadeta.

Šepot Lietajúcich Drakov v nebesách.

Niečo mi hovorila. Nebol som si celkom istý obsahom, ale znelo to príjemne. Láskavo. Potom začala rozprávať naliehavým tónom, až kým som ju nezačal naozaj počúvať. Chcela odo mňa, aby som si išiel dať na seba suché oblečenie. Vôbec sa mi z brány nechcelo pohnúť, ale nemalo zmysel sa s ňou hádať, bola totiž vo svojom nezastaviteľnom charaktere. Keď som sa vrátil naspäť, v suchom, projektovala na mňa mäkké tekuté Hlasové frekvencie.

Do ruky mi vložila koláč.

„Nemám chuť jesť."

„Toto nie je žiadne jedlo, ale mocná mágia Pradávnych Dní Zeme! Recept matky Teyani. Presne to teraz potrebuješ," jej tón nenechával žiadny priestor pre diskusiu.

O koláč sme sa podelili. Smiala sa na čudných šumivých reakciách, ktoré vyvolal v mojej energii.

Myslela si, že Džervinov nápad, aby som strávil viac času v hudobnej hale, je skvelý. Ponúkla sa, že ma tam odprevadí.

„Nemám chuť kamkoľvek chodiť."

Priestorová Matica, vyhľadávanie identifikácie zahájené. Leť, Drak! Leť!

Potiahla ma za ruku.

Ako sme vykročili do Hrot-navigovaných chodieb, obrátila sa na mňa, „Porozprávaj mi o tom! Chcem vedieť, aký je to pocit, byť Lietajúcim Drakom."

„Áno," vzdychol som si. „Aj ja."

Hrot-rezonanciou v poli vyslal jej smiech vlnky radosti do všetkých kútov ženského krídla.

Krištáľový pokoj navigačného poľa.

Filadelfia. Vojna skončí. Moja láska k tebe nie.

V hudobnej hale bol Karpelion, hlavný učiteľ hudby, uprostred lekcie so skupinou mladých kňazov Svetlofialového Rúcha. S Alsibyadi sme sa posadili do zadnej časti amfiteátra a počúvali sme.

Karpelionovi siahala jeho sivá brada až pod pupok. Hýbala sa, keď sa hýbal on, ale, čo bolo čudné, aj vtedy, keď sa on ani nepohol. To hudobný zážitok ešte umocňovalo.

Alsibyadi musela odísť. Ja som zostal až do konca lekcie, s Hrotom zameraným na Karpelionov Hrot, pozorne sledujúc, ako ovláda hudobné pole. A tiež jeho bradu. Počkal som, kým sa hudobná hala vyprázdni a zišiel som dole na pódium.

Zvuk Lietajúceho Draka, ktorý opäť vstupuje do prázdnoty potom, ako putoval až za sféry diaľav.

Postavil som sa na pódium, tvárou k prázdnemu amfiteátru.

Hudobné pole.

Placho som sa pokúsil o jednoduchý 'úúú' zvuk.

'Úúú!'

Magické!

Astrálny priestor haly sa naplnil dlhými pokusnými 'úúú' zvukmi. Bol som z toho nevýslovne užasnutý a od radosti som zatlieskal rukami. Dračí tanec?

Ešte nie. Hral som ďalšie jednoduché zvuky: vietor, dážď, údery drevených paličiek. Neskôr som skúsil zložitejšie harmónie, snažiac sa zo všetkých síl napodobniť melódie, ktoré som počul hrať Karpeliona. Moja imitácia akosi neznela úplne správne.

Komu na tom záležalo? Veď hudobné pole vytváralo úžasné astrálne zvuky.

Do môjho vnútra to prinieslo čosi ako duševnú vyrovnanosť, mierniac môj žiaľ vertikálnou nehou fontány.

Duch Veľkého Mravca ťa pozval do svojho eónu podivnosti.

Poplach z nozdier! K hudobnej hale sa blížila nefilimská prítomnosť.

Prestal som hrať a zostal na stráži.

Ten muž sa k tebe usiluje priblížiť.

Divoké vlnenie nozdier. Čas zabiť?

Vošiel Fridrik a jeho vlasy vyzerali byť ešte belšie ako deň predtým. Pomaly zišiel dole po schodoch amfiteátra. „Chcete niekoľko tipov, Veliteľ?"

Pomaly som uvoľnil päste. „Určite by som zopár ocenil."

Vysoký muž vyšiel na pódium. Zostal odo mňa v zákonnej vzdialenosti. Hrot-ponoriac sa do poľa, okamžite naplnil priestor plnými harmóniami, ktoré zneli ako anjelské chóry.

Čisté horizonty, bezoblačné nebesá. Magické ráno prebudenia.

Fridrik nechal hlasy postupne prejsť do jednoduchého 'áááh' šepotu. „Skúste zreprodukovať tieto zvuky."

Snažil som sa, ako som najlepšie vedel, ale moje 'áááh' znelo v porovnaní s jeho akosi plocho.

Leť do výšky, Drak! Priestorová Matica čaká na Elyani, aby mohla letieť s tebou.

„Skúste do hudobného poľa rozšíriť svoju Hrot-ovosť," navrhol.

Ľahké. 'Áááh' zvuk sa okamžite viac otvoril a krásne zavibroval. Fridrik mi ďalej ukazoval, ako zvukom dodať hĺbku.

O niekoľko 'áááh' zvukov neskôr sa Fridrik záhadne usmial. „Teraz vám ukážem, že veľkým hudobníkom už ste. Vidíte, ako som svoj Hrot zavesil do tejto anjelskej vrstvy? Urobte to isté!"

Naladil som sa na úroveň vedomia, na ktorú Hrot-ukazoval.

„Správne!" povedal a v jeho hlase zazneli harmónie z poľa. „Teraz len nechajte zvuk anjelov prúdiť cez váš Hrot a spojte ho s hudobným poľom."

V priestore amfiteátra ihneď zaznel chór neuveriteľne nádherných hlasov, nebeské kaskády zvuku, ktoré halu zaplavili svojou radosťou.

Keby Matka Svetla predo mnou práve stvorila novú hviezdu, asi by som nemohol byť viac prekvapený. Až tak, že som stratil spojenie.

Priestor zmĺkol. „To ja som urobil tie zvuky?" opýtal som sa neveriaco.

„Pravdaže!" pozdvihol ruky Fridrik. „Všetko, čo potrebujete, je Hrot!"

Luskol som prstami, „Tak preto sú Lovci takí dobrí v hudbe!"

„Nie, Veliteľ," Fridrikov trpezlivý hlas bol podfarbený iróniou, „my máme svoj vlastný štýl hudby, neprenášame len anjelské chóry!"

„Odpusťte mi moju nevedomosť, Fridrik!" ospravedlnil som sa a vo svojom vnútri som sa usmial. Podľa nefilimského klišé boli Synovia Draka hrubé bezcitné beštie bez akéhokoľvek umeleckého vkusu.

„Skúste iné spojenie," navrhol Fridrik.

Ako som vyšiel vysoko do svojho stĺpca Ducha, okamžite ma zasiahla mnohorozmerná explózia ďalekých hlasov.

Zakrivená prázdnota času.

Semeno Lietajúceho Draka. Pokúšať sa udržať si tvoje súčasné náhľady a predstavy by bolo bezcenné. Všetkého toho sa musíš vzdať.

14305743895642574325432340987234570234589423450574389564257432543234564578903333456723409877234570234589723450987...

Keď som otvoril oči, Fridrik bol v nezákonných rozpakoch.

Ako môže niekto skórovať 997?

Virdžínia, nechcem, aby si zomrela!

„Tie zvuky boli..." Fridrik hľadal slová, „nezvyčajné! Odkiaľ ste ich zobrali, Veliteľ?"

Filadelfia Šesť zhorí.

Zostal som mimo.

Ak ju nezničíš, Rex zničí nás všetkých.

Fridrik trpezlivo čakal.

Hiram, môj brat. Hiram, môj syn.

„Prechádzate ťažkým obdobím, Veliteľ?"

Zmeškal si stretnutie. Elyani bude nepríjemne poškodená.

Zhlboka som sa nadýchol. „Môže byť! Myslím, že občas to chytí každého."

Ten muž vie. Rozumie Elyaninmu nekonečnému smútku.

„Ó, áno!" povedal Fridrik. „Pred tromi rokmi som ja sám prešiel peklom."

„Čo sa stalo?"

„Moja manželka zomrela pri pôrode nášho prvého dieťaťa. A chlapček zomrel spolu s ňou." Naplniac tmu viditeľnú haly jemnými harmóniami, Fridrik ďalej rozprával, „Celé mesiace sa mi chcelo len... zomrieť! Odišiel som zo svätyne. Išiel som sa skryť do hôr Lazraimu." Zvuky rozšíril do veľkého chóru, v pozadí ktorého zneli vodopády.

Elyanin nekonečný žiaľ. Príde ju navštíviť smrť. Už čoskoro.

Stále som bol mimo. Nevedel som, kde hľadať slová.

Fridrik so mnou zostal ešte chvíľu, potom nechal svoju hudbu postupne utíchnuť. Chcel ma ponechať v mojom vlastnom priestore a tak mlčky odchádzal preč.

„Fridrik!" povedal som.

Otočil sa.

„Dáte mi ešte viac hudobných lekcií?"

Jeho tvár sa otvorila, „Kedykoľvek, Veliteľ!"

V čistej fontáne som si pomyslel, že som k nemu našiel nitku. „A potrebujem sa s vami porozprávať o Odpadlíckych Lovcoch."

„V poriadku."

„Musíme nájsť stratégiu, ako sa proti nim ubrániť," nechal som prúdiť svoju fontánu. „Jeden z mojich problémov je, že som proti Lovcom nikdy nebojoval. Možno by som mohol trénovať s vami."

„Nevidím to ako reálne, Veliteľ," Fridrik sa uzavrel. „Keď som vstúpil do svätyne Lazéry, bolo to za výslovnej podmienky, že nikdy nebudem musieť odhaliť nejaké z tajomstiev, ktoré mi boli zverené počas môjho tréningu v Džex Belarane."

„Nežiadam vás, aby ste mi odhaľovali tajomstvá, Fridrik. Iba potrebujem trénovať s niekým, kto vie bojovať z Hrotu."

„Je mi ľúto!" Fridrik zostal neoblomný, „S týmto vám nemôžem pomôcť. Lojalita je jednou z ústredných hodnôt Lovcov. Nikdy by som neurobil nič, čo by ohrozilo mojich bratov v Džex Belarane."

„Rozumiem," povedal som a zrazu som zapochyboval o integrite svojej čistej fontány. Tu som bol, ja, Veľký Bojovník, žiadajúc Lovca, aby mi pomohol zvládnuť umenie Hrot-boja. Bolestne naivné.

Fridrik odišiel a ja som ďalej cvičil to, čo ma naučil. Niekoľko hodín som strávil preskúmavaním prechodných svetov nad tmou viditeľnou, ktoré som potom nechal cez svoj Hrot rezonovať s hudobným poľom. Vytváralo to úžasné zvuky, ale tiež zložité geometrické obrazce, ktoré sprostredkovávali vysoký zmysel - kozmologické zjavenie! Niekoľko tried nefyzických bytostí mi začalo dávať nekonečne väčší zmysel, keď som teraz mohol počuť hudobný obraz ich povzneseného bytia.

Neskoro popoludní ma do haly prišla pozrieť Alsibyadi.

Tentokrát som pocítil jej blížiacu sa prítomnosť vopred a tak som sa pokúsil prepojiť priestor haly s anjelskými zvukmi, ktoré by sa hodili k dôstojnosti jej energie.

Zišla dole po schodoch a vyzerala byť očarená. „Ďaleké Podsvetie!" napodobila môj hlas a vyšla na pódium.

Zasmial som sa a stratil spojenie. Priestor stíchol.

Zatlieskala mi, „Poriadne si pokročil!"

„Iba som si uvedomil, že hudba sa dá použiť na kozmologický prieskum," oznámil som jej.

„Ako cestovanie sférami?"

„Presne tak. Počúvaj!" Priestorom zaznela séria hlbokých staccatových zvukov. „Toto je odraz z vrstvy tesne nad tmou viditeľnou."

„Áno, spoznávam tú vrstvu!" žasla Alsibyadi.

Potom, ako som jej zahral zvuky oktávy prechodných svetov, ponúkol som jej: „Stále chceš vedieť, aký je to pocit, byť Lietajúcim Drakom?"

Jej tvár sa od zvedavosti rozsvietila.

Naladil som sa na ďaleké hlasy a spojil s nimi hudobné pole.

„Duch Veľkého Mravca ho pozval na oslavu jeho zrodu v diaľavách, rozšírenie jeho podstaty Lietajúceho Draka."

„Keď nastane jeho plné prepojenie, nech je to jeho prvá dlhá cesta diaľavami. Už s tebou začal komunikovať?"

„Rozumie nám, ale ešte stále sa s nami nedokáže rozprávať. Okrem univerzálneho jazyka, pravdaže."

„1329675 1350234 22253456543 34502123482035 2342 234?"

…

Keď som skončil, Alsibyadi mala v očiach zvláštnu žiaru.

Dlhú dobu sme zostali ticho.

„Nikdy som nič také nepočula, Zar," zamrmlala nakoniec a v jej hlase zazneli čudné podtóny. Jej oči boli upreté do hmiel, ktoré v hale neboli.

„Ja sám tie zvuky ani nepočujem. Keď nastane spojenie, som ďaleko. Strácam kontakt s miestnosťou."

Kĺzavý let.

12.11 Odpadlícki Lovci pripravení zaútočiť na Eisraim

Nasledujúci deň, neskoro večer, sme s Fridrikom boli na pódiu hudobnej haly. Hudobná lekcia, ktorú mi dal, práve skončila a zanechala medzi nami vrúcnu atmosféru. Využil som jeho uvoľnenú náladu a opýtal sa, „Poviete mi niečo o Odpadlíckych Lovcoch?"

„Vďačíte im za veľa, Veliteľ," usmial sa svojim suchým, pokojným štýlom. „Výrazne vám zjednodušili vašu úlohu."

„A to už ako?"

„Aby si vybudovali pozíciu, vyčistili celé Severné Jazerá. Gangy, ktoré sa potulovali v tých oblastiach, už neexistujú. Vyčistili aj Perentije a Lazéru. A dezertéri z kráľovskej armády sa do ich teritória nikdy neodvážia."

„Považujú Odpadlíci za svoje teritórium aj Eisraim?" vyvstali vo mne obavy.

„Eisraim tvorí južnú hranicu."

Stále mi chýbali základné oporné body. „Koľko klanov odpadlíkov existuje?"

„Tri: Čierni Lovci, Líšky a Červení Odpadlíci. Červení Odpadlíci sú zďaleka najväčším klanom. Fonken Červený, ich vodca, uzavrel pakt s nefilimskými obrami. Výmenou za logistickú podporu im prisľúbil, že ak sa mu podarí poraziť konkurenčné klany, dostanú percentá z koristi."

„Koľko mužov?"

„Červených Odpadlíkov? Okolo sedemdesiat."

Takmer ma posadilo. „Sedemdesiat Lovcov!"

„Áno, ale slabo vycvičených. Ciciaci jedu - tak voláme v Džex Belarane tých, ktorí si myslia, že keď ovládajú základy práce s jedom, oprávňuje ich to nosiť koženú tašku Lovcov. Líšky sú iné. Nie ciciaci - sú to omnoho lepší bojovníci. Je ich len tridsať alebo štyridsať, ale sú ďaleko nebezpečnejší. Obzvlášť pre nás, keďže ich základňa sa nachádza v kraji Lazéry (ostatné klany majú základne v Severných Jazerách). V poslednej dobe sa šíria reči o spojenectve medzi Líškami a Červenými Odpadlíkmi. Zatiaľ nie je nič isté, ale keby sa to podarilo, potom... Líšky by sa cítili, akoby mali za zadkom Strážcov. Už ste ten výraz počuli, Veliteľ?"

Potriasol som hlavou.

„Znamená to, že by si príliš verili, ale spôsobom, ktorý funguje. So Strážcom za zadkom Lovca nič nezastaví. Takže..." Fridrikovi sa zachveli pery a jeho oči zostali na sekundu mimo. Potom pokračoval, „... ak by sa im podarilo uzavrieť s Červenými ciciakmi dohodu, Líšky by cítili dostatok sebadôvery nato, aby rozšírili svoje pôsobenie na juh. Eisraim by sa mohol stať dosť zraniteľným."

„A čo Čierni Lovci?"

„Tých je asi dvadsaťpäť. Vedie ich Murdok. Ten nefilimský bastard je múdry muž v Zákone. Čierni sú z odpadlíckych klanov pravdepodobne najlepšie vytrénovaní. Ale v mnohých ohľadoch sú menej nebezpeční, keďže sa riadia filozofiou Lovcov. Líšky a Červení ciciaci sú divokí - odpadlícka banda, ktorá sa vymkla spod kontroly. Často konajú nelogicky a nepredvídateľne. Používajú zbrane Lovcov, ale nie ich múdrosť. Zabíjajú bez dôvodu. To je úplne proti etike Lovcov. Z ničoho nič by sa napríklad mohli rozhodnúť vyrabovať vašu svätyňu alebo Lazéru. A sú dostatočne mocní nato, aby dokázali spôsobiť vysoké straty. Obrovské škody."

„A čo Henrik prian? Ku ktorému klanu patrí on?"

„K žiadnemu. Pracuje na vlastnú päsť. Má pod sebou len troch alebo štyroch mužov. Zhodou okolností je jediným dezertérom z Džex Belaranu. Všetci ostatní Odpadlíci boli vycvičení Odpadlíkmi."

„Znamená pre nás hrozbu?"

„Z toho, čo som počul, sa oveľa viac zaujíma o kraje ďaleko na sever ako o Lazéru alebo Eisraim. Ale on prešiel skutočným tréningom, poctivou dvanásťročnou Hrot-púťou ako je predpísaná Knihou Lovcov Zákona Nefilim. Znamená to, že sa pridržiava princípov Lovcov. Nebude zabíjať, pokiaľ to nie je absolútne nevyhnutné."

„Stavím sa, že Lovci majú z tohto pravidla výnimku, keď sa jedná o Veľkých Bojovníkov," uškrnul som sa.

„Nie, Veliteľ, ani tu nie je výnimka. Zabíjanie Veľkých Bojovníkov je súčasťou Zákona Lovcov," oplatil mi úškrn Fridrik. „Ale z tohto pohľadu sa zo strany Odpadlíkov niet čoho obávať. Oni nemajú záujem chrániť nefilimských ľudí. Chcú iba moc. Synovia Draka ich vôbec nezaujímajú."

„Fridrik, to je ale nezákonný bordel!" ťahal som si bradu. „Čo urobíme so všetkými tými hordami Lovcov?"

Fridrik len mlčky hľadel na prázdne sedadlá amfiteátra.

„Fridrik, keby som mal bojovať proti Odpadlíkom, mal by som šancu?"

„Ste bezpochyby mocný muž, Veliteľ. Ale aj tak si neviem predstaviť, ako by ste bez plnej bojovej podpory za chrbtom dokázali zvládnuť desiatky Odpadlíkov. Napadlo vám požiadať o pomoc vašich priateľov z Mount Lorzen? Keby sa oni rozhodli podporiť vojenskú operáciu, potom by sme mohli zvažovať veľkú očistnú operáciu."

To som si len ťažko dokázal predstaviť. Prečo by Marek a jeho muži vôbec mali chcieť pomôcť vyhladiť Odpadlíkov? Koniec koncov, Odpadlíci boli nepriateľmi arci-nepriateľov Bojovníkov: Lovcov Džex Belaranu.

„A čo skutoční Lovci, tí z Džex Belaranu? Vnímate ich ako hrozbu pre projekt Archívu?" opýtal som sa.

„Nikdy, Veliteľ! Misiou Lovcov je chrániť nefilimských ľudí. Pokiaľ pre ich ľudí nepredstavujete hrozbu, nie je dôvod považovať Lovcov Džex Belaranu za svojich nepriateľov."

Hrot-zniesol som nadol do hudobného poľa jemný šum vetrov priestoru a predostrel nápad, ktorý som v hlave kuchtil už niekoľko dní, a ktorý som podrobne prediskutoval s Džervinom. „A čo keby sme z Lovcov Džex Belaranu urobili svojich spojencov?"

Vo Fridrikových očiach sa objavila iskra záujmu. „Oni určite majú jed nato, aby dokázali bojovať s Odpadlíkmi. Ale prečo by to mali chcieť?"

„Mám pocit, že nie sú veľmi nadšení, keď vidia rásť rady pseudo-Lovcov, ktorí porušujú posvätné princípy ich rádu."

„Pravda. Ale aj tak si dvakrát rozmyslia, kým začnú proti Odpadlíkom vojnu. Hrot-vojna je špinavá záležitosť. Môže mať hrozivé následky."

„Mám takú predtuchu, že Džex Belaran na našu ponuku zareaguje kladne."

„Myslím, že za opýtanie nič nedáme," zvažoval Fridrik.

„Fridrik, mohli by ste byť našim ambasádorom?" opýtal som sa ho. „Mohli by ste sa skontaktovať s vodcami Džex Belaranu a opýtať sa ich, či by zvážili spoločnú operáciu proti Odpadlíkom?"

Zdalo sa, že sa mu ten nápad páči. „To by som mohol, Veliteľ! Áno. Môžem to urobiť."

Džervin to už plne schválil. „Tak nech je toto správa od Zara Hnedého Rúcha, oficiálne zastupujúceho svätyňu Eisraimu, pre najvyššieho veliteľa nefilimských Lovcov v Džex Belarane. Začnite s príslušnými zákonnými pozdravmi, a potom povedzte, 'My, zo svätyne Eisraimu, sme zaregistrovali vašu nespokojnosť s rastúcou hrozbou, ktorú predstavujú Odpadlícki Lovci. Ponúkame vám spojenectvo pri vyhladení Odpadlíckej zberby, kým ju vo svoj prospech nevyužijú obri. Na znamenia sa opýtajte Felície, vysokej kňažky a asistentky veľmajstra Verzazyelovej svätyne.'"

„To je všetko?" spýtal sa Fridrik.

„Dopad tejto správy vás môže celkom prekvapiť, Fridrik."

„Prekvapte ma, Veliteľ!" na tvári Lovca sa objavil náznak úsmevu.

„Môžete sa s nimi hneď teraz Hrot-skontaktovať?"

„Veliteľ! Džex Belaran je proti štandardným formám Hrot-rezonancie úplne odtienený."

„Znamená to, že budete musieť do Džex Belaranu cestovať?"

„Nie. Lovci majú medzi sebou tajné spôsoby komunikácie. Zajtra, na ceste späť do Lazéry, sa s nimi skontaktujem." Potom sa zamyslene odmlčal. „Pravdepodobne to potrvá niekoľko dní, kým Džex Belaran odpovie."

12.12 Darček z Verzazyelovej svätyne

V nasledujúcich dňoch Džervin dokončil opravu môjho stĺpca Ducha. Kým prebiehali opravy, mal som pokyny vyhýbať sa astrálnemu cestovaniu, cestovaniu v Podsvetiach, spojeniam vysokej intenzity a výstrelkom Lietajúcich Drakov. „Jednoducho sa vyhýbaj problémom," povedal Džervin. „Neboj sa, nie nadlho!" Zákonný úsmev.

Toto obdobie som využil na spoznávanie ľudí, ktorí pracovali v kaplnke Správcov Polí. Čím viac som hľadal zradcu, tým viac priateľov som nachádzal. Hlavne Majster Ferman bol výnimočný. Bol vodcom tímu expertov na polia, ktorých Džervin zhromaždil v Eisraime - tých, ktorí priamo spolupracovali s Majstrami Hromu v Poliach Pokoja. Ferman, ktorý sa blížil k šesťdesiatke, bol tichou dušou, ale nohami stál pevne na zemi. Nemal v povahe veľa rozprávať. Ale za jeho aurou zákonného muža Zákona nebol žiaden blažený spáč. Pri rozhovoroch, ktoré som s ním mal, na mňa urobil dojem jeho jasný Hrot, brilantná myseľ a jeho fenomenálna znalosť polí. Jeho otec býval kedysi hlavným kňazom mlynov Zákona v Eisraime. Ferman sa už od detstva podieľal na vytváraní a spravovaní polí, najprv ako Strážca Mlynov, keď pod dohľadom svojho otca vykonával rituály, potom ako výrobca kameňov a Správca Polí. Bolo ťažké predstaviť si, ako by muž, ktorý s Džervinom úzko spolupracoval tridsaťšesť rokov, mohol byť zradcom, ktorý sa zapredal Odpadlíckej zberbe.

Pod Fermanom pracovalo dvadsaťštyri Správcov Polí. Ferman ich často nazýval 'Džervinovými mužmi', lebo to bol Džervin, ktorý si ich za tie roky starostlivo povyberal a zorganizoval ich tréning. Keď som sa jedného dňa Fermana opýtal, ako sa Džervinovi podarilo získať takých výkonných ľudí, Ferman mi dal ohromujúcu odpoveď: „U väčšiny z nich to bolo jednoduché. Majster Džervin ich primäl inkarnovať sa v Eisraime! Pred tridsiatimisiedmimi rokmi, to jest rok potom, ako sa stal nositeľom blesku, sa do rodín Správcov Polí narodili štyri nádherné bábätká. Boli to Šyama, Ušbud, Visarg a Balavan. V nasledujúcich rokoch sa narodili Meran, Ler a Orpan. A po nich, Avan a Ugr. Pri každom z nich mi Džervin povedal, 'Toto sú muži, ktorých potrebujeme, Ferman!' V tom čase som si zúfal - úloha pred nami vyzerala byť nezvládnuteľná. 'Majster Džervin, my potrebujeme mocných mužov, nie batoľatá!' povedal som mu. Ale on sa len zasmial, 'Však uvidíte, Ferman, však uvidíte.' A teraz môžete vidieť, že jeho slovo sa naplnilo."

Len ťažko som si dokázal predstaviť, že jeden z týchto Správcov Polí sa pridal na stranu Odpadlíckych Lovcov. Ich lojalita a oddanosť Archívu bola totálna, a vôbec to nebolo prekvapujúce. Pracovali od rána do noci, behajúc po svätyni od poľa k poľu ako včely z kvetu na kvet.

Postupne som začínal rozumieť, aké sú ich úlohy komplexné. Najprv som si myslel, že ich úlohou je len asistovať Vlnkovi pri výrobe mäkkých kameňov. Ale v skutočnosti musela byť na poliach svätyne odvedená ohromná práca, kým sa ich obsah mohol dať preniesť do Archívu. Počas prenosu malo cez Archívne kamene s Poliami Pokoja rezonovať tisícdvesto polí. Kým mohlo toto prebehnúť, každé pole muselo byť starostlivo pripravené a monitorované, a tiež presne naladené na kamene. „Obrovská práca!" zvykol hovorievať Ferman. „Keby ste vedeli, koľko problémov sme museli za posledných tridsaťpäť rokov vyriešiť! Hrot nad tým zastáva!"

Počas môjho stretnutia s Archívnou radou Ran Gereset jednoznačne odmietol, že by za únik informácií mohlo byť zodpovedné špionážne pole. Teraz som začínal rozumieť prečo. Džervinovi muži boli špičkoví Správcovia Polí, ktorí plne rozumeli každému jednému typu poľa, ktoré sa v kráľovstve vyskytovalo. V priebehu minút dokázali odstrániť a prerobiť prakticky akékoľvek Hrot-pole a vedeli, ako schopnosti polí posunúť až na samú hranicu možného. V siedmich sférach nebol žiaden spôsob, ako by prípadné špionážne pole mohlo zostať pred nimi utajené - a to nehovorím o pravidelných podrobných kontrolách, ktoré Majstri Hromu vykonávali z Polí Pokoja.

Ďalším dôvodom, vďaka ktorému bolo ťažké predstaviť si jedného z Džervinových mužov ako zradcu, bol fakt, že súčasťou ich tréningu bolo niekoľko ciest do Polí Pokoja. Tam ich Majstri Hromu vyučovali - a tiež pozorne preskúmali.

Zdalo sa, že hádanka je neriešiteľná. Buď bol zradca súčasťou tímu Majstra Esrevina v Lazére (z ktorého nie všetci členovia navštívili Polia Pokoja), alebo Odpadlícki Lovci získali svoje informácie pomocou síl, ktoré mi boli úplne neznáme. Ďalším logickým krokom by bolo preskúmať Lazéru, ale Džervin mi doporučil, aby som najprv posilnil svoj Hrot tým, že budem trénovať s ním. A tak som väčšinu svojho času trávil hraním hudby a čakaním, kým môj stĺpec Ducha nadobudne pôvodnú integritu - to bol nutný krok k tomu, aby som mohol začať s plným Hrot-tréningom.

Jedno odpoludnie, keď som bol uprostred rozhovoru s Karpelionom Šafranového Rúcha, sa mi cez hlasový kanál ozval Melchard. „Zar Hnedého Rúcha, mám tu pri sebe návštevu, ktorá sa s tebou chce stretnúť."

Džínia, ako som ťa mohol nechať odísť?

„Kde sa stretneme, Melchard?"

„Za polhodinu sme na tvojom nádvorí. Príď sám."

Požiadal som Karpeliona, aby ma ospravedlnil a pobral som sa, láskavo sa dotknúc jeho brady, ktorá bola preslávená po celej svätyni. Podľa jednej z eisraimských legiend, ktokoľvek sa dotkol Karpelionovej brady hneď potom, ako ten muž vypustil zákonné vetry, určite dostal darček. Nanešťastie, príliš často neprdel. Ten deň som mal šťastie.

Na ceste domov som odolal pokušeniu zastaviť a vyplakať sa na jednom zo schodíšť.

Len som zastal a sadol si, zo všetkých síl sa usilujúc, aby som neplakal.

Tá rana bola priepastná.

„Elyani!" volal som, ako zakaždým, keď som zastal na tomto schodišti. „To nie je možné! Nemôžem uveriť, že keď sa vrátim domov, nenájdem ťa na nádvorí. Chýbaš mi. Chýbaš mi. Chýbaš mi..."

Ako som začal plakať, hneď som sa postavil a spočívajúc na Drakovi, vliekol som sa chodbami.

Dorazil som krátko pred Melchardom a jeho hosťom.

Zvuk Lietajúcich Drakov prechádzajúci sférami Purpurovej Cikády, navádzaný Priestorovou Maticou.

Mohol som sa vcítiť a pokúsiť sa uhádnuť, kto je tým hosťom, ale nemal som chuť sa vciťovať. Ani žiadnu chuť na hosťa. Ani na čokoľvek iné.

Stál som na bráne, dávajúc dokopy svojho Draka, keď ma prebudil šok v mojich nozdrách.

Nefilimské korenie?

Áno, ale nie je to nebezpečná osoba. „Zmároval by si ju tromi bránami!" Mysľou mi prebiehali spomienky na Mareka. Kým som stihol vyňuchať podrobnosti, dorazil Melchard, sprevádzaný ženou odetou v čiernom. Jej tvár bola ukrytá pod závojom.

Melchard nasadil svoj najceremoniálnejší hlas, „ Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha! Je pre mňa veľkým potešením v Zákone predstaviť vám Jej Výsosť Pelenor Ozorenan, manželku Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy. "

Pelenor! Bol som taký prekvapený, až som zabudol opätovať zákonný pozdrav.

Melchard mi moju povinnosť pripomenul tým, že si nahlas odkašľal.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Vaša Výsosť Pelenor Ozorenan, manželka..." odriekal som zákonne.

Melchard vyhlásil, „Jej Výsosť s vami prišla prebrať dôverné záležitosti, a tak ju, s jej dovolením, ponechám vo vašej spoločnosti."

Pelenor rýchlym prikývnutím privolila a Melchard sa zákonne stiahol.

Keď bol preč, princezná si sňala svoj závoj.

Ako som ju uvidel, okamžite som bol naspäť v kniežacom apartmáne - a dýka v mojej hrudi bola naspäť. Bez dychu som spočíval na Drakovi.

„Melchard mi povedal o Elyani," povedala Pelenor, akoby skutočne súcitila. „Je mi to úprimne ľúto."

Nenapadla ma žiadna odpoveď, tak som len zákonne zdvorilo neprítomne prikývol.

„Iste ste uhádli, prečo som prišla," povedala.

„Nečakal som vás tak skoro, Vaša Výsosť."

Tá žena si práve prešla peklom.

„Prišla som v nevhodný čas?" spýtala sa. „Nemôžete ma teraz vyliečiť?" Jej hlas už neznel tak povznesene a sebaisto, ako keď som ju stretol v Tomoristane.

Vcítil som sa do výšok svojho stĺpca Ducha. Džervinove pokyny boli jasné: nateraz žiadne cestovanie. Akýkoľvek skok do astrálnych priestorov alebo Podsvetí by mohol natrvalo poškodiť centrá energie nad mojou hlavou.

Svojho manžela naozaj miluje.

„Potrebujem odpoveď, Zar. Som..." zaváhala.

„...zúfalá!" To slovo neprišlo odo mňa, ale z čistej fontány, s impulzom Orlovej nehy, ktorá dosiahla priamo do jej srdca.

„Áno, zúfalá. Úplne zúfalá! Po smrti svojho syna mi dal manžel ultimátum. Ak do roka nepočnem dieťa, budem prepustená. Môžem si vybrať medzi smrťou alebo exilom."

Večný sľub.

„Pomôžete mi?" prosila.

Tých, ktorí sa ľúbia, od seba neoddelíš.

Bližšie sa mi prizrela. „Čo sa s vami deje, Pán Veľký Drak? Odkedy som vás naposledy videla... vaše oči sú akési iné."

Večný sľub je už teraz záväzný.

Pukalo mi srdce, keď som jej mal povedať, že pre ňu momentálne nemôžem nič urobiť. Zovrel som päste a zhlboka sa nadýchol, „Vaša Výsosť..."

Lietajúci Drak žiada o prístup k navigačnému systému Priestorovej Matice pre oblasti Podsvetí sfér Melchisedeka.

„ Prístup povolený. Pre zadanú oblasť je k dispozícii podrobná mapa z Univerzálnej Banky Znalostí Priestorovej Matice. Odchod cez maticu. Leť, Drak! "

„Zar?" Moje mlčanie a čudný výraz vzbudili v Pelenor obavy.

Dostal som Hrot-volanie od Džervina. „Zar! Uvedomuješ si, čo si práve urobil? Úspešne si sa napojil na Banku Znalostí Lietajúcich Drakov. Rozumieš, ako si to urobil?"

„To je zložitý príbeh. Sľub, ktorý som dal Elyani. Hoci v skutočnosti som jej ho ešte nedal. Urobím tak až v budúcnosti. Ale už teraz je záväzný..."

Džervin sa Hrot-zasmial.

„Džervin, mám vaše povolenie na zostup do Podsvetí? Je to jediný spôsob, akým môžem vyliečiť Felíciinu priateľku."

„Priestorová Matica je úžasne mocná. Je to navigačný systém, ktorý Majstri Hromu používajú na multidimenzionálne cestovanie. Pokiaľ sa ho budeš držať, môžeš ísť kamkoľvek chceš."

„Všetka sláva učiteľovi!" Potom som Hrot-zafňukal, „Džervin, moja hlava je v úplnom chaose."

„Hrom drží odpoveď," Hrot-odvetil majster.

„Hrom... to vyzerá byť ešte veľmi ďaleko, Džervin."

„Tvoje zasvätenie sa blíži, Zar Hnedého Rúcha."

Vrátil som sa naspäť, „Áno, Pel... chcem povedať, Vaša Výsosť..."

Princezná Pelenor bola čoraz viac znepokojená. „Čo sa s vami deje, Pán Veľký Drak?"

„Vaša Výsosť, v posledných dňoch som musel vo svojej energii urobiť niekoľko úprav."

„Prišla som v nevhodný čas?" opýtala sa znovu, s hlasom zovretým úzkosťou.

„Myslím..." vložil som do svojho hlasu trochu entuziazmu, „myslím, že ste si nemohli vybrať vhodnejší čas, Vaša Výsosť."

Pelenor zostala neistá. „Vyliečite ma?"

Áno, žena bude vyliečená.

Zostal som opatrný. „Nuž, dám zo seba to najlepšie. Ale musíte si pamätať, že..."

Pomocou brány nastalo mocné spojenie: Draka Hlbočiny dole, Univerzálna Banka Lietajúcich Drakov hore a Zar uprostred.

Pozrel som sa jej priamo do očí. „Áno, budete vyliečená."

Nefilimská žena podišla ku mne a chytila ma za ruky. „Vedela som to! Vedela som, že to dokážete! Aj Felícia to vedela. Sľúbila mi to."

Navždy láska, Lietajúci Drak.

Museli sme vyriešiť praktické záležitosti. Vysvetlil som jej, že liečenie môže zabrať dva až štrnásť dní, a spýtal sa jej, či môže prísť sama.

Pozdvihla ruky, „Princezná a cestovať sama? O tom môžem len snívať! Pri hlavnom vchode do svätyne na mňa čaká štyridsaťšesť Karmínových stráží a služobníkov. Ale môžem využiť jedno ustanovenie Zákona, ktoré hovorí, že členovia kniežacích rodín môžu navštíviť svätyňu a podstúpiť duchovné sústredenie, počas ktorého sa podrobia zákonu svätyne. Hneď teraz sa pôjdem porozprávať s kapitánom stráží." Potom sa spýtala, „V Tomoristane ste hovorili, že liečenie musí prebehnúť na bráne Draka. Kde je tá brána?"

Ukázal som na svoje chodidlá. „Tam!"

„Jasné," pobavilo ju to. „Vidím, že sa o ňu dobre staráte."

Melcharda sme museli zavolať naspäť. Zákonný protokol ukladal vysokému kňazovi povinnosť sprevádzať princeznú po svätyni.

Hneď ako odišli, dostal som strašnú chuť ísť si sadnúť na strechu a sledovať západ slnka - Malchaskovu vysokú vežu.

Rozum rozhodol proti tomu.

Ja som rozhodol proti rozumu a pustil sa hore po rebríku.

Sľub daný z tvojej podstaty Lietajúceho Draka. Dodržal si ho.

Od špicatej strechy veže sa už odrážali prvé červené odtiene súmraku. Nemohol som odtrhnúť oči od ľavého horného okna.

Čo teraz robí Elyani?

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou, som s tebou, aj keď som ďaleko.

V mojej hlave je toľko hlasov! Keby som tak vedel rozlíšiť, odkiaľ všetky pochádzajú: z vysokých sfér, od Lietajúcich Drakov, či z môjho prasknutého stĺpca Ducha. A možno aj od Elyani.

Virdžínia, Virdžínia...

Moje pozorovanie bolo prerušené Melchardom, ktorý sa mi ozval cez hlasový kanál, aby vyjadril svoje zákonné obavy, „Zar, dúfam, že presne vieš, čo robíš s Pelenor Ozorenan. Ak by ti umrela pod rukami, svätyňa by sa ocitla v mimoriadne obtiažnej pozícii. Aký druh liečenia sa chystáš použiť?"

„Princezná bude uvedená do stavu hlbokej hibernácie. Potom zostúpim do Hlbokých Podsvetí a načerpám z nich sily na zrekonštruovanie jej brán."

Melchard chcel poznať každý jednotlivý detail tej procedúry. „Ubytujeme ju v jednom z kniežacích apartmánov mojej enklávy?" spýtal sa.

„Keď sa preberie z hibernácie, môže ísť do kniežacieho apartmánu. Ale dovtedy ju musím mať tu, vedľa Dračej brány."

Vysoký kňaz Eisraimu nebol nadšený vyhliadkou, že by člen kniežacej rodiny mal spať v skromnej spálni môjho nádvoria, ale zostal som Drak-neoblomný. „V poriadku!" súhlasil nakoniec. Zrazu zmenil svoj hlas na vrúcny vánok a opýtal sa ma, „Od Elyani nemáš žiadne nové správy, však?"

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou...

„Nie, nič."

„Samozrejme. Držíš sa, Zar?"

Neodpovedal som a on náš rozhovor ukončil niekoľkými povzbudzujúcimi slovami. Ale hneď, ako sa hlasový kanál uzavrel, cez moje srdce začal prúdiť jeho vrúcny vánok, v mojej krvi pulzovala obnovená odvaha. Cítil som sa oveľa lepšie.

„Triky Hromu!" luskol som prstami a poslal ďakovnú myšlienku.

Keď sa on a Pelenor vrátili, nasledovali ich piati služobníci Karmínového Rúcha, ktorí niesli Pelenorine tašky.

Zišiel som dole zo strechy a opäť sa spustilo nekonečné zákonné zdravenie.

Pelenor si dala svoje tašky zložiť na trávnik. Počkala, kým Melchard a Karmínové Rúcha odídu a sňala si svoj čierny závoj.

„Melchard mi povedal, že počas hibernácie ma budete držať na Dračej bráne. Znamená to, že budem spať vonku na tráve?" Jej oči iskrili nefilimským korením a zdalo sa, že sa toho vôbec neobáva - skôr je z toho detsky nadšená.

Potriasol som hlavou. „Vaše telo bude tam, Vaša Výsosť," ukázal som na miestnosť, ktorá susedila s Elyaninou spálňou. „Tam sa o mňa Elyani starala počas môjho prvého zostupu do Podsvetí."

„To mi určite prinesie šťastie!" vykríkla a išla si tú miestnosť prezrieť.

Jej tašky som zaniesol dovnútra a počkal som vonku, kým sa prezlečie.

Priestorová Matica pripravená. Začnite navádzaciu procedúru. Leť, Drak!

Keď Pelenor vyšla von, už nemala oblečené dlhé komplikované čierne šaty a závoje, ale modré šaty podobné tým, ktoré mala Felícia, keď som ju prvýkrát stretol. Tiež si rozpustila svoje dlhé čierne vlasy a ubrala trochu zo svojho mejkapu. „Zar Hnedého Rúcha, teraz už nie som Jej Výsosť Pelenor Ozorenan, ale Pelenor Tyrkysového Rúcha, ktorá sa podriaďuje zákonom svätyne Eisraimu," oznámila mi žoviálnym hlasom. Potom sa opýtala, „Mávajú kňažky vo vašej svätyni večeru?"

„Vaša Výsosť..."

„Pelenor Tyrkysového Rúcha!" opravila ma.

„Áno. Hm... kňažky mávajú večeru, ale keďže máte byť uvedená do stavu hibernácie, jedlo neprichádza do úvahy."

„Ach!" povedala rezignovane. „Zar," chcela sa dozvedieť, „nestáli ste náhodou na streche, keď sme sem s vysokým kňazom došli?"

„Sledoval som západ slnka, Vaša... áno, sledoval som západ slnka!"

Ešte nebola úplná tma. „Odtiaľ musí byť na svätyňu úžasný výhľad," pomädlila si ruky a prešla k rebríku, ktorý bol pripevnený na stene. „Môžem sa pozrieť aj ja?"

Keď sa cez hlasový kanál ozval Melchard a opýtal sa, či princezná niečo nepotrebuje, práve sme sedeli na streche Modrých kňažiek. Ako sa dalo predvídať, keď sa dozvedel, kde Pelenor a ja sedíme, nebol práve nadšený.

Keď sa komunikácia skončila, Pelenor sa rozosmiala. „Budete mať kvôli mne problémy, Zar Hnedého Rúcha?"

„Iba ak umriete, Výsosť."

Radšej sa ďalej smiala. Potom sa zvedavo opýtala, „Takže tu žijete, brat Zar?"

Prikývol som.

„Jasné. Uchmatli ste si miesto s Dračou bránou, všakže?" Mladá nefilimská žena bola vo výbornej nálade, naplnená novou nádejou a nadšená z nového prostredia, kde sa na ňu nevzťahoval protokol. Kládla mi veľa otázok a žartovala o všetkom, čo ju napadlo.

Počúval som ju, odpovedal na jej otázky a snažil sa smiať spolu s ňou, ale moje oči a myseľ boli zamerané na ľavé horné okno na Malchaskovej veži.

Bola to Elyanina izba?

„Banka Znalostí Priestorovej Matice pripravená. Čaká sa na zahájenie vyhľadávania."

A čo keby som na jej lokalizáciu použil navigačný systém Lietajúcich Drakov?

„Zahájte vyhľadávanie rezonanciou so signatúrou stĺpca Ducha."

To som predsa nemohol urobiť! Aktívna forma zisťovania by bola proti Zákonu.

Okno sa postupne rozsvietilo.

„Vyhľadávanie úspešné. Identifikácia potvrdená."

Pocítil som záblesk svetla, ale aj tak som len pokrčil plecami. Čo presne tieto hlasy mysleli? A nakoľko som mohol dôverovať svojmu prasknutému stĺpcu Ducha?

„Poďme, Pelenor Tyrkysového Rúcha. Začneme!"

Zliezli sme po rebríkoch dole a prešli do miestnosti.

„Mimochodom," povedala Pelenor, „priniesla som vám darček. Pochádza z Verzazyelovej svätyne v kraji Snežných Hôr. Istá kňažka ho pripravila špeciálne pre vás." Potom otvorila jednu zo svojich tašiek a podala mi malý hnedý džbán zázvorovej marmelády.

12.13 Noc Lietajúcich Drakov

Pelenor ležala v hlbokom spánku na matraci a jej aura bola spražená dvojhodinovou neprerušovanou Hlasovou projekciou. Jej dych bol takmer nebadateľný, jej hlavné brány snehobiele a priestor okolo nej nasýtený jasnými iskrami svetla. Živé steny boli otrasené od náporu sily, ktorej boli svedkami.

Ja som sa pripravoval na zostup do Podsvetí, netušiac, aká katastrofa nás má zasiahnuť.

Bola neskorá noc. Vyšiel som na nádvorie. Jasná noc.

Rozhodol som sa pre rýchlu prehliadku strechy.

V Malchaskovej veži svietilo jedno okno.

Stále to isté okno.

Pravdaže, Elyani vedela, že zakaždým zostávam hore neskoro do noci. Ak mi chcela poslať signál, lepší ani nemohla nájsť. Možno. Alebo možno jedna z tých dvoch prekliatych Nepoškvrnených kňažiek trpí nespavosťou alebo počas noci vykonáva nekonečné rituály. Odkiaľ som to mal vedieť? Vciťovanie sa do milovaného okna by bolo proti Zákonu.

Ale čo keby mi to prezradil Orol? Zatvoril som oči a vzýval ho. Žiadne veľkolepé spojenie, iba jednoduchá modlitba zo srdca.

„Ó, milovaný Orol,

Ak jej to neublíži,

Ak to nebude proti Zákonu,

Ak to z mojej strany nie je čistá arogancia,

A ak je to tvoja vôľa,

Iba jedno malé znamenie, prosím,

Aby som vedel,

Či je to jej okno!"

Zadržiavajúc dych, opäť som otvoril oči a pozorne som tretím okom preskúmal okolie.

Žiadne znamenie.

Pokorne som sklonil hlavu, „To je jedno! Aj tak ťa milujem rovnako, Biely Orol." Cítiac, že Alsibyadi vkročila do môjho ochranného poľa, zišiel som dole po rebríku. „To nemohlo fungovať, v tej modlitbe bolo príliš veľa podmienok."

Ešte predtým toho večera som Alsibyadi požiadal, aby prišla dávať pozor na Pelenorinu energiu, kým ja zostúpim do Podsvetí. Dorazila v rozjarenej nálade, s ľaliou vo vlasoch. „Takže teraz ťa už chodia navštevovať členovia kniežacích rodín až z krajov severu," zasmiala sa. „Som poctená, že mám za priateľa takého dôležitého muža."

„Obávam sa, že to nebol Zar, kto princeznú pritiahol, ale sila Podsvetí."

Teyanina dcéra si filozoficky povzdychla, „Sláva odpláva, Zákon zostáva!"

„Nerozprávaj mi o sláve! Táto operácia má zostať prísne utajená. Dúfam, že nik vo svätyni o tom nevie."

Navigačný systém Priestorovej Matice pripravený.

Alsibyadi sa zachichotala, „Prísne utajená, s päťdesiatimi strážami Karmínového Rúcha kniežacej armády Severných Jazier pred bránami svätyne? Ty musíš žartovať v Zákone! Záhadná žena v čiernom v Zarovom apartmáne je medzi klebetami svätyne horúcou novinkou. Cez deň nám dokonca volali naši priatelia z Lazéry, aby sa o tom niečo viac dozvedeli."

„Jasné. To princezná nemôže prísť do Eisraimu na duchovné sústredenie?"

Opäť smiech, „Duchovné sústredenie v tvojej spálni, Zar?"

„Dobre, dobre," povzdychol som si. „Bude mať z toho Džervin nejaké problémy?"

„Žiadne problémy, akurát to môže pozdvihnúť prestíž Hnedého Rúcha. Keď sa o tom Džervin dopočul, nedokázal sa prestať smiať."

Banka Znalostí Diaľav zapojená. Zahájte vyhľadávanie.

„Rozumiem," radšej som zmenil tému. „Dnes v noci prvýkrát zostúpim do Podsvetí s použitím navigačného systému Lietajúcich Drakov. Je dosť pravdepodobné, že systém je veľmi bezpečný. Ale ak sa mi niečo stane, budeš musieť držať Pelenorinu energiu a udržiavať ju v hibernácii."

Išli sme skontrolovať Pelenorine energetické telo. „Použil som jednu zo špeciálnych techník Mount Lorzen: mocné Hlasové projekcie, ktoré navodia stav takmer úplnej hibernácie," vysvetlil som. „Vidíš tieto brány? Sú biele ako sneh. Keď som liečil Felíciu, zistil som, že čím hlbšia je hibernácia, tým ľahšie sa dajú brány premodelovať." Ukázal som na tri energetické centrá v spodnej časti brucha. „Tieto sa musia od základu prerobiť. Zídem dole a v Hlbokých Podsvetiach nájdem vibrácie diamantu a granátu. Tie použijem ako semená, okolo ktorých môžem kryštalizovať životnú silu a modelovať brány. A aby som obnovil sily počatia, nasýtim jej energiu vodou života z hlbokých riek."

„Vytvorenie brán z ničoho!" na Alsibyadi to urobilo ohromný dojem.

„Tu musím popracovať len na troch bránach. Ale u Felície som ich musel obnoviť vyše dvesto."

„Vúf! S takou silou by si mohol z ničoho vytvoriť aj živú bytosť!" povedala, držiac si rukami svoje brucho.

Vasúkidas vie.

„Dajme tomu, že by som otehotnela..." zaváhala.

„Dajme tomu!" napodobnil som Džervinov hlas, žmoliac si bradu.

„Dajme tomu! Myslíš, že by moje bábätko mohlo dostať trochu tej vody života?"

„Slovo Draka!"

Vonku na nádvorí som sa posadil do meditačnej polohy, v blízkosti Dračej brány. Alsibyadi sa posadila po mojom boku. „Myslíš, že ma jedného dňa budeš môcť zobrať dole so sebou?"

Zasmial som sa. „Mala by si sa opýtať Maryani. Ona je veľkou majsterkou v cestovaní Podsvetiami! Na zostup dokonca ani nepotrebuje Dračiu bránu!"

A po rýchlom, „Zbohom, žena Zákona," som skĺzol nadol bránou a ocitol sa v známej modrej jaskyni lapis lazuli. Nestrácal som čas a pokračoval som v kĺzavom zostupe nadol, zladiac energiu brány s mojím stĺpcom Ducha.

Zar žiada prístup k navigačnému systému Priestorovej Matice.

Podivný hlas navigačného systému okamžite zareagoval, „Priestorová Matica, prístup povolený. Zahájte navigáciu zadaním cieľov."

Komunikáciu som prenechal vysokej časti svojho stĺpca Ducha.

Diamant a granát Podsvetia potrebné na rekonštrukciu brán ženského ľudského tela.

Odpoveď bola okamžitá, „Cieľ identifikovaný. Leť, Drak!"

Znelo to príliš jednoducho, aby to bola pravda. Projektovaný Priestorovou Maticou, začal som dole bránou kĺzať fenomenálnou rýchlosťou.

Príliš vysokou rýchlosťou.

Takmer okamžite som dostal zlovestný signál, „ Priestorová Matica, poplach! V dopravnom prostriedku bola zistená vážna štrukturálna chyba. Je potrebná urýchlená oprava, inak môže nastať úplný kolaps. "

Okamžite zastav! Nechaj Priestorovú Maticu opraviť trhlinu.

Nie! Alsibyadi.

„Alsibyadi," Hrot-zavolal som, „mám tu nejaký problém, ale neviem presne, o čo ide! Ak sa ti za chvíľu neozvem, privolaj na pomoc Džervina. Pamätaj si, že Pelenor sa nesmie zobudiť, kým sa formujú jej brány, inak môže veľmi ťažko ochorieť. Ak sa náhodou..."

Príliš neskoro!

Havaroval som.

Také ľahké.

Víriace hviezdy. Svetelný prach.

Eóny podivnosti.

Za Priepasťou Hlbočiny je Priesmyk Večnosti.

Nahliadni do priepasti.

Tam sa usmieva Matka Svetla.

Prázdno.

…

Brat Rytier, tvoja schôdzka s osudom!

Filadelfia Šesť. Ak ju nezničíš, Rex zničí nás všetkých.

Hiram, Hiram. Čo poviem Hiramovi?

…

Cestovanie prázdnotou.

Spaľujúca ašpirácia mrazivých mimogalaktických priestorov.

V zlomku sekundy míňam tisíce polí hviezd.

V prázdnote ohýbam čas.

Svety sa rodia. Svety umierajú.

Zhluky vesmírov dýchajú.

Nekonečnosť na nekonečnosti.

Eón po eóne.

Aby som dosiahol

Priestor nekonečnej podivnosti.

Mnohorozmerné farby, neopísateľné slovami.

Zvuky, symfonická nádhera.

Reťaziace sa zvuky nesmiernej dôležitosti.

Počet vlastností exponenciálne rastie.

Žartujúci čas obieha dokola v kruhoch.

Prichádzajú ku mne vzdialené hlasy.

„Priestorová Matica rozobrala štruktúru jeho nádob. Je ešte pri vedomí?"

„Zostala mu len nitka k jeho podstate Lietajúceho Draka v diaľavách. Mal by byť schopný nás počuť."

Pravdaže vás počujem!

„Vitaj doma, Lietajúci Drak."

Vzdialené hlasy!

Vzdialené hlasy, ktoré som tak dlho počúval.

Dozviem sa teda nakoniec, kto si?

Kozmické ticho. Keď sa zdalo, že ubehol celý eón, hlas odpovedal, „Ja som tvoj otec, Lietajúci Drak."

Otec?

Úžas bezhraničný ako žlté explózie diaľav.

„Lietajúci Drak, ktorý zasadil semeno do tvojej Matky, Drakany Hlbočiny, keď bola Zem mladá a svieža. Odvtedy som bol s tebou v diaľavách, celým mojím srdcom, celou mojou mysľou. Ale môj hlas si často nepočul."

A teraz... som s tebou?

„Teraz si rozšírený cez sféry diaľav. Ale tvoje vedomie je ešte mladé. Tvoja rozľahlosť si ešte nie je vedomá seba samej."

Rozšírený v diaľavách? V ktorej sfére diaľav?

„Vo všetkých. To je esencia tvojej podstaty Lietajúceho Draka. Ukážem ti to."

Univerzálny dych, ktorý prebieha diaľavami, spievajúc od jedného okraja Kozmickej Noci po druhý, tak ako spieval na počiatku, spieva teraz a navždy bude spievať. Ja tancujem, kmitajúc medzi okrajmi času, oslavujúc úžasné zrodenie, večne mladé stvorenie, svet bez konca, trilión súzvučiacich sfér diaľav.

To som ja.

A tu je Priesmyk Večnosti a Priepasť Hlbočiny!

„Pozri! V jej najhlbšej hlbine sa usmieva Matka Svetla."

Sféry Múdreho Pavúka a jeho siete podivnosti.

„Načúvaj šepotu Modrej Lagúny. Lietajúci Drak, očakáva tvoje volanie. Nastane veľká radosť."

Matematická dokonalosť Veľkého Mravca! „Veľký Mravec, ktorý ťa pozval osláviť tvoje zrodenie v nekonečnosti. Čoskoro tam pocestuješ, na hostinu v diaľavách."

'Čoskoro' v diaľavách znamená niečo úplne odlišné.

V diaľke, úžasné svetlo.

„Spoznávaš to svetlo?"

Sieť Lásky. Sféry Melchisedeka.

„Kde prebýva náš milovaný Biely Orol."

Osvetľujúca vrúcnosť Siete Lásky, zázrak, ktorý je vidno až z diaľav.

„Pozri, čo sa deje so Zarom. Priestorová Matica ho práve opravuje."

Z úbohého Zara veľa nezostalo. Jeho nádoby boli úplne rozobraté, jeho astrálne telo hore nohami, vyvrátené cez Hrot ako rukavica. Stratený v rozľahlosti diaľav, jeho Duch vyzeral ako malé krehké svetielko.

Hľa! Prichádza nás pozdraviť Biely Orol!

12.14 Alsibyadi rozptýlená za sférami Veľkého Mravca

Ruky.

Ruky masírujúce moje telo.

Hlas.

A iný hlas. Prítomnosť.

Projekcia Hlasu.

Prudko ma vťahuje naspäť do môjho tela.

Bol to Džervin. „Teyani!" zavolal. „Myslím, že Zar je naspäť."

Priblížila sa Teyanina prítomnosť. „Alsibyadi je stále v úplnom bezvedomí. Kontrolóri ju nedokážu nájsť. Nenastal čas zakročiť?"

„Teyani, kedykoľvek je to len možné, musíme nechať tieto veci robiť našich mladých."

Moje oči sa otvárajú. Džervin je úplne premočený. Sedí predo mnou a po jeho boku je Teyani.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar!" Taký vrúcny hlas. „Vitaj naspäť v kráľovstve! Tak končí noc Lietajúcich Drakov."

Ústa mám otvorené, ale nedokážem nič povedať.

„Zar, chcem, aby si sa odtiaľ, kde si, naladil na navigačný systém Lietajúcich Drakov a primäl ho priviesť Alsibyadi naspäť," prikázal mi Džervin.

„Priestorová Matica, vyhľadávanie úspešné. Ľudská entita nájdená, rozptýlená za sférami Veľkého Mravca. Proces kondenzovania vedomia započatý."

„Veľmi dobre, synak!" na svojom líci som pocítil Džervinovu ruku.

Lermonov hlas, „Teyani, kontrolóri ju našli!"

„Teyani!" ozval sa hlasový kanál. „Teyani, našli sme tvoju dcéru! Zrazu sa objavila na okraji sfér Melchisedeka. Pohybuje sa neuveriteľnou rýchlosťou."

„Nepokúšajte sa ju chytiť!" ozval sa Džervinov hlas. Vrúcny.

„S... sp..." zašepkal som, „späť!"

„Skús cez tmu viditeľnú," poradil mi Džervin.

Ľahké. „Vracia sa!"

„Kto sa vracia?" spýtal sa Džervin.

„Alsibyadi je naspäť!" zvolal Lermon, „Alsibyadi je naspäť!"

Džervin sa rozosmial. Teyani sa rozbehla.

„Lietajúci Drak sa vracia!" zašepkal som prorocky cez tmu viditeľnú. „Videl som, čo prepukne... obrovský bordel v Zákone!"

„Aký bordel v Zákone?" Džervinovi sa ten plán páčil už teraz.

„Lietajúci Drak sa chystá vrátiť do našich sfér. Vyšle svoj vplyv... cez kráľovstvo a všetky hlasové kanály budú prerušené... kamene sa zbláznia... ale nie naše. Aby sme privábili našich nepriateľov, vyrobíme falošné kamene napojené na sily Lietajúcich Drakov. Majstrovský plán pre prenos Archívu... je to ohromné!"

„Rád vidím, že si pracoval neskoro do noci, synak."

Moje telo. „Džínia!" Stále som ním nedokázal pohnúť, ale cítil som si ho, tak trochu. „Musím nájsť Džíniu. Je jednou z nás." Džervinova ruka na mojom pleci. „Pomoc, Džervin, cítim sa divne."

„To je v poriadku, synak!" odpovedal mi Džervinov upokojujúci, mierny hlas. „Tvoja energia je už v poriadku. Krásna a žiarivá."

„Ale prečo sa cítim tak čudne, Džervin?"

„Priestorová Matica ťa úplne rozobrala a opravila tvoj stĺpec Ducha. Praskliny už viac niet."

„Úplne rozobrala? A ste si istý, že ma nezabudli naspäť poskladať?"

Zasmial sa. „Počkaj, pozriem sa... nie, nezdá sa mi, že by nejaká podstatná časť chýbala," uťahoval si zo mňa. „Možno nejaká tá brána tu a tam, ale aj tak, kto ich všetky potrebuje?"

Brány! Zrazu som si spomenul na Pelenor. „Džervin, kedy môžem opäť zostúpiť do Podsvetí? Potrebujem operovať princeznú."

„Synak, zakaždým, keď ťa vidím vrátiť sa z Podsvetí, prvá vec, ktorú povieš, je, 'Kedy môžem zase zostúpiť?'" Potľapkal ma po pleci, „Teraz, keď bola prasklina opravená, by si mal byť schopný cestovať kamkoľvek chceš, kedykoľvek! Priestorová Matica ťa tam zoberie."

Začal som pohybovať ľavou rukou, zvierajúc a uvoľňujúc svoju päsť. „Ak sa o mňa Priestorová Matica postará takýmto spôsobom..." Chvíľu mi trvalo, kým som sa z Draka dokázal postaviť.

„Džervin, cítim sa hrozne, hrozne čudne!" opakoval som dokola.

Majster Hromu sa ďalej smial.

Nakoniec sa mi s jeho pomocou podarilo dosiahnuť spálňu, kde Pelenor hibernovala. Alsibyadi ležala na plasovej podlahe, oči mala pootvorené. Po jej ľavici sedel Lermon, po pravici Teyani.

Pichlo ma v srdci, „Och, nie! Čo som ti to zase urobil?"

Alsibyadi sa usmiala. Otvorila ústa, ale nevyšli z nej žiadne slová.

„Vieš, kde bola?" opýtal sa Lermon.

„Vyhľadávanie úspešné. Mapa sféry diaľav je k dispozícii v zhustenom supermentálnom formáte pre Hrot-analýzu."

„Pravdaže! Za sférami Veľkého Mravca sú gigantické sféry, čierne ako smola, ktoré neobývajú žiadni Lietajúci Draci. Sú súčasťou Čiernej Noci Diaľav. Na cestovanie sú to náročné oblasti. Keď ma Alsibyadi nasledovala, rozptýlila sa v Čiernej Noci, kde stále pulzuje duch Úsvitu Stvorenia. Nečudo, že stratila svoju niť vedomia!"

Džervin zdvihol ruky, „Prosté!"

Ale keď som sa obrátil k Pelenor a bližšie sa prizrel jej energetickému telu, zažil som jeden zo životných šokov.

„Ďaleké Podsvetie!" zalapal som po dychu.

„Čo to má znamenať, v Zákone?" Teyani, ktorá mala od Melcharda pokyny dávať na Pelenor jedným okom pozor, bola nezákonne ustarostená.

„Neverím vlastným očiam! Musím snívať," povedal som.

„Kto nesníva?" povzdychol si Džervin filozoficky a podišiel bližšie.

„Alsibyadi!" zavolal som. „Môžeš byť mojím svedkom?"

„Myslím, že ťa počuje, ale stále sa nedokáže hýbať, ani hovoriť," povedal Lermon. „Čo sa stalo?"

„Pelenorine brány boli zrekonštruované! Ale ja som na nej ešte neodviedol žiadnu prácu. Pozrite tu! Okolo drahokamov Podsvetia boli vykryštalizované tri brány!" Naplnený bázňou som sa obrátil na svojho učiteľa v Hrome, „To ste urobili vy, Majster Džervin?"

Džervin, ktorého radostná nálada zostala nepostihnutá, pozdvihol obe ruky. „Som nevinný, prisahám!"

„Znamená to, že Pelenor je vyliečená?" spýtala sa Teyani.

„Presne tak!" žasol som. „Tento navigačný systém Priestorovej Matice je úžasný. Opravil jej brány presne tak, ako som to zamýšľal."

Džervin si otriasol svoje hnedé rúcho a voda kvapkala po celej podlahe.

„Ako to, že ste taký mokrý, Džervin?"

„Odpoveď na túto otázku je celkom priamočiara. Ty a ja sme strávili väčšinu dnešnej noci vonku na daždi."

Vôbec som si nevšimol, aký som mokrý. Zatínajúc zuby a cítiac sa trápne, syčivo som sa nadýchol. „Takže vy traja ste strávili noc tým, že ste sa pokúšali zachrániť Alsibyadi a mňa, je to tak?"

Teyani ma potľapkala po líci, „Syn môj, Džervinovi sa na teba podarilo preniesť jednu zo svojich hlavných vlastností," okopírovala úškrn, ktorý sa na Džervinovej tvári objavoval, keď oslavoval víťazstvo. „V tvojej spoločnosti sa nikdy nenudíme!"

„To je pravda!" podarilo sa zašepkať Alsibyadi, a Džervin a Lermon si išli vyrehotať svoje čisté fontány.

Žartovanie pokračovalo, Teyani a Džervin sa rozprávali o prebúdzajúcej hodnote prekvapení, zatiaľ čo kontrolóri priestoru jeden za druhým volali cez hlasové kanály, zisťujúc, čo do Šialeného Nadsvetia sa to vlastne deje. Lermon zostal zákonne neurčitý. Medzi inými volala aj Muridji Purpurového Rúcha, len pre prípad, keby jej chceli povedať, ako sa darí našej návštevníčke zo severu. Nepochodila.

Alsibyadi sa nakoniec podarilo vstať, moji priatelia odišli, a ja som tu zostal úplne vykockaný a na kosť premočený.

Posadil som sa pred Pelenorine hibernujúce telo a otvoril si džbán zázvorovej marmelády. Nádherná chuť! Pocítil som náhly nárast duševnej energie. A tiež Felíciinu vibráciu, ktorá v marmeláde žiarila.

„Vyhľadávanie úspešné: ľudská entita lokalizovaná. Zahájte cestovanie podľa zámeru."

„Och, nie už zase!" vypľul som citrónovú kôstku a zalapal po dychu. Priestorová Matica pripravená vystreliť moje astrálne telo cez sféry, už zase! „Títo Lietajúci Draci nikdy nedajú pokoj!"

Skôr ako som si vyzliekol svoj premočený odev, išiel som sa rýchlo pozrieť na Malchaskovu vežu. „Len jedno malé znamenie, prosím..." Vyložil som nohu na spodnú priečku rebríka.

Minulú noc moja modlitba nefungovala. Ale s mojím opraveným stĺpcom Ducha som sa už nemusel spoliehať na modlitby plné 'ak'. Teraz som mohol vyvolať plnú silu Orla. Prorocký blesk orákula si razil cestu do Výšin - v koho okne sa svieti?

Na strechách na mňa čakalo prekvapenie.

Oči sa mi zaliali slzami.

„Takže si ma predsa len počula!" zašepkal som.

V ľavom hornom okne Malchaskovej veže bola uviazaná dlhá biela šatka.

12.15 Henrik a Pelenor

Bolo neskoré odpoludnie, keď sa princezná Pelenor prebudila. „Henrik! Henrik!" volala.

Vbehol som do jej izby.

Bola v slzách, napoly v delíriu. Nespoznala ma. „Zavolajte prosím Henrika!" zanariekala hlasom malého dievčaťa.

Podišiel som bližšie a sadol si k nej.

Bola uviaznutá v sne. „Henrik! Prosím, pomôž mi!"

Zobral som stratené dieťa do svojho náručia. „Pokoj, moja priateľka v Zákone. Pokoj! Všetko je v poriadku. Liečenie dopadlo výborne."

Chvela sa od vzlykov. „Chcem Henrika. Chcem, aby ma ochraňoval."

„Kto je Henrik?" opýtal som sa, hojdajúc ju vo svojom náručí.

„Môj priateľ Henrik je veľký prian. On mi pomôže. Ak ma budú chcieť poslať do exilu, on sa o mňa postará."

„Pelenor... Pelenor... Pelenor..." Použil som jeden z Elyaniných trikov: hladkanie aury pomocou Hlasovej projekcie mena osoby.

Pelenor sa rukami ovinula okolo môjho krku, a pritisla sa ku mne, „Henrik! Vedela som, že prídeš. Vedela som, že na mňa nezabudneš."

„Pelenor..." Ďalej som ju hojdal vo svojom náručí, „Pelenor... Pelenor..."

Jej telo bolo mäkké a jemné. „Henrik, je mi to ľúto. Nikdy som ťa nemala opustiť. Nikdy nepochopíš, ako veľmi ľutujem, čo som urobila."

V tej chvíli sa cez hlasový kanál ozval Melchard, aby sa opýtal na zdravotný stav princeznej.

„Kontroloval som jej energiu počas celého dňa. Jej stav je výborný. Práve sa zobudila."

„Môžeme ju teraz premiestniť do kráľovských apartmánov?" navrhol Melchard.

„Nie! Nie!" Kričala Pelenor, tisnúc sa na môj krk. „Chcem zostať s Henrikom!"

Melchard pochopil, že volá v nevhodný čas. Zatvoril hlasový kanál.

Pelenor začínala byť stále viac a viac rozrušená. Projektujúc Hlas na jej brány na krku, zápästiach a členkoch, vytiahol som ju z nočnej mory.

Ako sa ocitla naspäť vo svojom tele, otvorila oči. Keď zbadala, že nie je v Henrikovom náručí, prešla ňou hlboká vlna úzkosti. Opäť zatvorila oči a rozplakala sa.

„Pokoj, Pelenor! Všetko je v poriadku. Ste vyliečená. Vaše brány sú krásne a žiarivé." Zložil som jej ruky zo svojho krku, aby si mohla ľahnúť na matrac a držal som ju za ruku.

Stále vzlykala.

Vyšiel som do čistej fontány, aby som našiel inšpiráciu, ako ju upokojiť. „Porozprávajte mi o Henrikovi," zašepkal som jej do ucha.

„Bol mojím priateľom. A ja som ho opustila."

„Milovali ste ho?" spýtal som sa.

„Či som ho milovala! Bol mojím Strážcom. Ja som bola jeho Námah. Ale bála som sa."

„Bála čoho?"

Jej hlas už neznel tak napäto, „Keď odišiel. Bála som sa, keď odišiel."

„Keď odišiel odkiaľ?"

„Keď odišiel z Džex Belaranu," povedala.

„Och, nie!" pomyslel som si. Takže tento Henrik je ten istý prekliaty Odpadlícky Lovec, ktorý mi v Tomoristane predal tie kradnuté kamene! Ale keďže som chcel Pelenor upokojiť, len som sa neutrálnym hlasom spýtal, „Čo sa udialo?"

„On a jeho priateľ Perseps sa pohádali, a potom Henrik odišiel. Mala som ísť s ním, ale bála som sa, že keď sa stane Odpadlíkom, pôjde po ňom celý Džex Belaran." Pelenor otvorila oči a mlčky hľadela na strop.

Rukávom svojho rúcha som jej utrel slzy.

„Nemala by som rozprávať o týchto veciach," zašepkala.

„Môžete hovoriť, čo chcete. Zajtra mi len poviete, čo mám zabudnúť a ja vám sľubujem, že sa tak stane."

Na jej tvári sa objavil neistý úsmev, „Pán Veľký Drak vie uchovávať tajomstvá."

Drak-prikývol som a moje ruky sa rozbehli ponad jej telo, zohrievajúc jej brány. „Cítiť po hibernácii smútok nie je zriedkavé. Je to kvôli tomu, že vaše brány sú studené."

„Je mi zima," povedala.

„Povedzte mi, tento Henrik, je to dobrý priateľ? Dokáže vás povzbudiť?"

„Je to môj jediný priateľ, jediný človek, na ktorého sa môžem spoľahnúť, keď sa ocitnem v ozajstných problémoch. Palác Tomoristanu je plný klamárov, ktorí za mojím chrbtom splietajú intrigy."

„Vie váš manžel o Henrikovi?"

„Zabil by ma, keby vedel. Alebo by možno Henrik zabil jeho." Pelenor sa opäť rozplakala. „Je to také smutné. V tom paláci pre mňa nikto nie je. Filipo stále pracuje a nikomu inému dôverovať nemôžem. Nikomu."

„Chodí vás Henrik navštevovať?"

„Pravdaže. Toho dňa v Tomoristane... tesne predtým, ako som sa stretla s vami, bol so mnou. Ja som dohodla vaše spoločné stretnutie."

Takže ona ma hodila do rúk toho zbojníka? Mal som chuť zarevať ako Podsvetie.

„Och, naozaj?" spýtal som sa veľmi pokojným tónom.

„Dúfam, že to pre vás dobre dopadlo," povedala, držiac ma za ruku.

„Bolo to... objasnilo mi to mnohé veci, povedal by som."

Pelenor zatvorila oči. „Keď som bola malá, Henrik mi vždy pomáhal, keď som sa ocitla v problémoch. Ale neskôr, keď on potreboval mňa, ja som mu nepomohla. Opustila som ho."

„Takže ste spolu vyrastali?"

„Áno. Jeho otec bol Lovcom v Džex Belarane. Moji rodičia žili v dedine blízko Verzazyelovej kaplnky. Oni dohodli náš sobáš. Henrik bol ku mne úžasný, zaobchádzal so mnou ako s kráľovnou. Náš Getz-relen bol jeden sen."

„Getz-relen?"

„Je to zvyk Lovcov. Po deviatich rokoch tréningu musia podstúpiť smrteľne nebezpečnú skúšku. Ak uspejú za menej ako deväť dní, získavajú Getz-relen: môžu zobrať dievča, s ktorým sa majú oženiť, na trojtýždňovú exkurziu do Snežných Hôr, a keď sa vrátia naspäť, nikto sa ich nesmie na nič pýtať." Pelenor sa otočila na bok, ale stále ma držala za ruku.

„On mal dvadsaťjeden, ja devätnásť. Nikdy nezabudnem na to ráno, keď po mňa prišiel. Bol to taký sen, Zar! Najšťastnejšie dni môjho života."

„A čo sa udialo?"

„Och, to... to sa nesmiete pýtať."

„Chcem povedať, čo sa udialo po Getz-relene? Prečo sa Henrik s vami neoženil?"

„Tri týždne pred dňom našej svadby sa pochytil s Persepsom, Lovcom, ktorý sa neskôr stal hlavou Džex Belaranu. Tí dvaja muži sú tvrdohlavejší ako Strážcovi prvorodení. Henrik odmietol ustúpiť, radšej odišiel. Ale keď videl, že sa bojím ísť s ním, nehneval sa na mňa. Akurát jednu noc tajne prišiel do domu mojich rodičov. Poslednýkrát sa so mnou miloval a potom odišiel."

Podal som Pelenor nápoj, ktorý pre ňu priniesla Teyani. Usrkla si z neho. „Toto je nechutné. Naozaj to musím vypiť?"

Zobral som šálku naspäť. „Jeden dúšok by hádam mal stačiť. Povedzte mi, čo sa dialo potom, ako Henrik odišiel."

„Plakala som. Celé roky som plakala. Príšerné roky. O Henrikovi som nepočula ani slovo. Bolo to ako byť mŕtva. Potom, jedného dňa, prišiel Knieža Filipo navštíviť Džex Belaran. Videl ma a... bolo to ako dostať druhú šancu. Byť milovaná, obdivovaná - a byť bohatá, byť princezná!"

„Ale potom, dieťa neprichádzalo," povedal som, vychutnávajúc si každú kvapku Teyaninho Drak-zohrievajúceho nápoja.

„Po roku sa po paláci začali šíriť škaredé klebety: je Pelenor schopná počať? Všetci o tom za mojím chrbtom klebetili. Bolo to príšerné. Potom som jedného dňa dostala kyticu orchideí, presne takú, akú mi na narodeniny zvykol dávať Henrik. A deň potom si našiel cestu do mojej spálne."

„Naozaj to urobil?" zasmial som sa, sčasti aj kvôli Teyaninmu nápoju. Pelenor sa vďaka tomu cítila lepšie.

Usmiala sa. „Lovci sú prefíkaní! Dokážu robiť mimoriadne veci. A viete, čo sa potom stalo?"

Moja myseľ začala z Teyaninho nápoja bublinkovať. „Miloval sa s vami. A keď ste neotehotneli, prišiel naspäť a miloval sa s vami znovu. A znovu."

Stále držiac moju ruku, Pelenor sa zamračila, „Pravda. Ale čo sa to s vami udialo, Pán Veľký Drak? Felícia mi hovorila, že napriek svojim veľkým schopnostiam ste boli... trochu naivný?"

„Taký naivný som bol!" vzdychol som si nahlas. Potom som jej podal zvyšok nápoja. „Zabudnite na chuť! Toto je čistá mágia."

Dôverujúc môjmu slovu, vzala si šálku a rýchlo si z nej párkrát odchlipla. Cez silu nápoja začala rezonovať s mojou bublinkavosťou. „Máte pravdu! Na tomto nápoji naozaj niečo je." Potom sa odvážila opýtať, „Naozaj som vyliečená?"

Od bubliniek som prechádzal k pripitosti. „Vaše brány sú perfektné! Nedávam vám ani tri mesiace, kým počnete. Dokážete cítiť, keď je vaše telo plodné, však?"

„Pravdaže. Takže mojej nočnej more je koniec?" opýtala sa, tak trochu neveriaco.

„Pravdaže! Čo by ste chceli skôr: chlapca alebo dievča?"

„Chlapca!" zvolala s chamtivým úsmevom.

„Mali by ste sa porozprávať s Alsibyadi, vysokou kňažkou Bieleho Orla a múdrou ženou v Zákone. Mohla by vám dať zopár tipov, ako priviesť na svet chlapca."

„Áno, prosím!"

„Ale potom," poškrabal som si hlavu, „kto toho chlapca urobí: Filipo alebo Henrik?"

Nefilimská žena sa mi pozrela priamo do očí a vyhlásila, „Neviem! Milujem ich oboch!"

12.16 Nech sú pochválení Anjeli Semena!

Nasledujúce ráno, dosť skoro, mi cez hlasový kanál zavolal Fridrik a oznámil mi, že je naspäť v Eisraime a potrebuje so mnou súrne hovoriť. Požiadal som Alsibyadi, aby prišla a dohliadla na Pelenor.

Ako vyžadoval protokol, Melchard prišiel na formálnu návštevu kniežacieho hosťa. Na nádvorí som ho pozdravil a oznámil mu dobré správy: éterické telo Jej Výsosti javí všetky známky skorého uzdravovania a jej nálada je výborná. Melchard sa zákonne potešil a opýtal sa, kedy ju môžu presťahovať do kniežacieho apartmánu.

Išiel som naspäť do izby a opýtal sa na to princeznej.

Pelenor sa práve zobudila. „Ani náhodou, muž Zákona!" odpovedala mi s hlasným zívnutím. „Povedzte mu, že keď ho budem potrebovať, ozvem sa mu cez hlasový kanál."

„Ste hladná?" opýtal som sa.

„Nie veľmi. Cítim sa tak nejako neurčito. Prázdne."

„Vaše jemné telá ešte potrebujú trochu doladiť. Urobím to dnes, ale trochu neskôr."

Keď som sa vrátil naspäť na nádvorie, Melchard stíšil hlas, „Chce, aby sme ju nechali na pokoji, je to tak?"

„Samozrejme! Ale to sme predsa vedeli, nie?" odvetil som so širokým úsmevom.

„Samozrejme, že to vieme. Ale keby si vedel, čo protokol skutočne vyžaduje, bol by si zhrozený v Zákone."

„Melchard Hnedého Rúcha, privádzam vás do ťažkej situácie, keď si držím princeznú vo svojom apartmáne?"

Melchard sa zákonne žoviálne usmial. „Keby nebolo legendy Hnedého Rúcha, myslím, že v tejto fáze by sa mohli vyskytnúť isté komplikácie," povedal svojim vysoko uhladeným diplomatickým hlasom. „Ale aj v minulosti sa mnohokrát stalo, že členovia kniežacích rodín prišli navštíviť Majstrov Hromu. Teraz po svätyni kolujú staré príbehy o zázrakoch, ktoré vykonali."

Pozdvihol som ruky k bohom. „Všetka sláva učiteľovi!" Zmenil som tému a opýtal sa, „Viete niečo o nefilimských jedlách, Melchard?"

Melchard si veľmi dôstojne pohladil bradu, „A to je čo v Zákone?"

„Vynikajúce jedlá ako rybacie paté, pekelné mandle, uhorky nakladané v mede a ragú Strážcov. Presne tie teraz Pelenor potrebuje. Ak sa kraju Severných Jazier chcete naozaj zapáčiť, toto jej zožeňte."

„Budem sa snažiť zo všetkých síl!" prisľúbil. Keď sa oficiálna časť skončila, uvoľnil svoje plecia a zanechal hlas a výraz vysokého kňaza, spolu s ceremoniálnym svetlom vo svojej aure.

Chytil ma za ruky a dovolil mi objaviť, že v jeho očiach boli aj oči Elyanine.

Držal ma vo svojej vrúcnosti a na zlomok sekundy som sa ocitol v inom svete - vo svete, kde slnečné svetlo svieti vo vnútri všetkých vecí, kde smiech a tanec sú jednou a tou istou vecou, kde sa vysokí kňazi nikdy nemusia zaoberať protokolom, a kde sa tí, čo sa ľúbia, nikdy od seba neodlúčia.

V pokoji.

So zničujúcou prostotou povedal, „Maj sa dobre!"

Na nádvorie práve prichádzala Alsibyadi.

Melchard držal moje oči v zajatí ešte jeden eón zhustený do okamihu a bez toho, že by si to vesmír všimol, sa otočil na päte a odišiel.

„ Pochválený buď Pán Melchisedek, Pán Melchard, Vysoký Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona Kraja Eisraimu z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy, " počul som, ako ho Alsibyadi pozdravila, z diaľky, z toho iného sveta, kde sú tanec a smiech dve úplne odlišné veci.

So zákonným taktom na každej slabike jej Melchard zákonne odpovedal.

O stotisíc rokov neskôr, keď Alsibyadi došla na môj koniec nádvoria, našla ma usmievať sa ako nebeského filosteropa.

Nevyhnutné pozdravy boli krátke.

„Žiarivé oči!" zašepkala.

Očami som s ňou tancoval, ako v tom svete, kde slnko svieti vo vnútri.

„Vúf! Lietajúci Draci?"

„Nie, Lietajúci Melchard." Moju pozornosť zaujali brány na jej bruchu. „Alsibyadi, čo to vidím?"

Radostne sa zasmiala, „Už to dokážeš vidieť?"

„Ver Drakovi, že áno! V tvojej aure sa objavili prvé odtiene zlatého svetla! Nech sú pochválení Anjeli Semena!"

„Áno!" zvolala víťazoslávne. „Som tehotná!"

12.17 Tajomstvá Lovcov

Stretnutie s Fridrikom prebehlo v malej miestnosti, v ktorej býval počas svojich návštev v Eisraime. Bolo to v kaplnke Mystérií Boha Nektára, najväčšej kaplnke Maniye. Bola to obrovská budova, ktorá zdieľala spoločnú stenu s kaplnkami Múdrych Čarodejníc, Správcov Polí a Balthama. Fridrik nechcel, aby sme sa stretli v hudobnej hale. „Je tam priveľa polí," povedal. „Chcem súkromie. Úplné súkromie."

Vyzeral vyčerpane, ale oči mu žiarili. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Veliteľ! Mám pre vás výborné správy!"

Pozdrav som opätoval a čakal, čo mi povie. Jeho oči čudne klipkali, zrejme od vzrušenia a únavy.

„Džex Belaran na vašu ponuku zareagoval priaznivo," začal. „Perseps, najvyšší veliteľ Lovcov Džex Belaranu, súhlasí s princípmi navrhovanej aliancie. A je pripravený podeliť sa s vami o prísne dôvernú informáciu. Týka sa Odpadlíkov. Navrhol plán. S jeho pomocou bude možné zbaviť sa minimálne dvoch tretín Odpadlíkov. V priebehu niekoľkých týždňov. Ale pre začiatok je tu niekoľko vecí, ktoré o Persepsovi potrebujete vedieť."

„O tomto Persepsovi počúvam každý deň," pomyslel som si a rozmýšľal som, či si idem druhýkrát vypočuť príbeh o jeho spore s Henrikom.

„Perseps," pokračoval Fridrik, „je veľmi vysoký muž. Niektorí hovoria, že jeden z jeho predkov bol obor. On sám to dôrazne popiera. Nielenže je to mocný Lovec, ale je to aj mimoriadne inteligentný muž. Brilantný stratég. Preto sa pred niekoľkými rokmi Džorandžeran, ktorý bol najvyšším veliteľom vyše pätnásť rokov, rozhodol odísť do dôchodku. Prenechal Persepsovi velenie nad Džex Belaranom. Aj keď je jedným z najmladších najvyšších veliteľov, akého kedy Lovci mali, Perseps si už stihol vybudovať dobré meno. Ďalekosiahla vízia. Sofistikované plány. A neúprosná vôľa vykonať ich. Jeho muži ho volajú Kayala-ha. Už ste to slovo počuli, Veliteľ?"

„Nie v Zákone."

„Je to nefilimské slovo. Znamená 'ten, kto sa nikdy nevzdáva'. Skôr, ako odhalím citlivé informácie, tu sú Persepsove podmienky: Po prvé, informácie zostanú utajené pred všetkými okrem Hnedého Rúcha. Po druhé, Perseps si neželá, aby ho ktokoľvek kontaktoval, či už oficiálne alebo neoficiálne. Môžu byť použité iba tajné spôsoby komunikácie Lovcov. Keby ste sa náhodou stretli, Perseps poprie, že by s vami niekedy komunikoval. Alebo o vás vôbec počul. Ste pripravený prijať tieto podmienky?"

„Som." Znelo to ako prísaha pred zasvätením.

„Ste šťastný muž, Zar Hnedého Rúcha," Fridrik naozaj myslel to, čo hovoril. „Čo vám teraz odhalím sú žiarlivo strážené tajomstvá. Samotní Lovci sa o nich dozvedajú až po rokoch skúšok. Zasvätení." Odmlčal sa, čakajúc na známku vzrušenia na mojej tvári.

Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo!

Hrot-uzavretý, zostal som Drak-pokojný.

Pokračoval, „Lovci, ako iste viete, čerpajú svoje sily od Strážcov. Ako? Pomocou rituálov. Samozrejme. A pomocou zasvätenia, ktoré nesie ducha línie Lovcov. Ale aby rituály a zasvätenie bolo vôbec možné, musí existovať spojenie so zdrojom. Zdrojové spojenie. Je to semeno sily, ktoré funguje ako prijímač vedomia Strážcov. Každý z hlavných klanov Odpadlíkov má svoje vlastné zdrojové spojenie, ktoré udržiavajú pomocou mäkkých kameňov."

„Aký druh kameňov to je?"

„On-kamene vysokého kalibru. Napojené na vedomie Strážcov. Sila, ktorá vyžaruje z týchto kameňov, je ohromná."

„Znamená to, že hocijaký výrobca kameňov môže založiť svoj vlastný klan Odpadlíkov?"

„Muž Zákona! Aby dokázal vyrobiť taký kameň, výrobca kameňov musí mať za zadkom Strážcu! A kým sa niektorý zo Strážcov odhodlá vložiť do kameňa svoje sily, musia sa vykonať rituály. Extrémne dlhé rituály. A obtiažne. Smrteľne obtiažne. Príšerne obtiažne. Čo myslíte, prečo za posledných dvadsať rokov vznikli len tri klany Odpadlíkov?" Fridrikove oči zostali na chvíľu prázdne, potom sa zablysli. „Teraz počúvajte, je tu fénix v hrnci. Perseps dostal isté správy. Týkajú sa Červených Odpadlíkov. Zdrojové spojenie týchto ciciakov je pred zrútením. Znamená to, že ich klan to môže zabaliť v Zákone. Ich vodca, Fonken Červený, to veľmi dobre vie. Preto aj začal rokovania s Líškami. Aby vytvorili alianciu."

Videl som, kam ma vedie. „Existuje tu nejaká podobnosť medzi on-kameňmi, ktoré nesú zdrojové spojenie Odpadlíkov a našimi Archívnymi kameňmi?"

„Zásah do čierneho, Veliteľ! Práve preto Esrevin a Džervin chcú, aby ich kamene boli nabité silou Archívu až v poslednej chvíli. Akonáhle sa kamene nabijú, ich vibrácie bude cítiť po celom kráľovstve. Pôjde nám po krku hŕba gangov," vysvetľoval Fridrik.

„Takže klany Odpadlíkov musia byť schopné vcítiť sa do zdrojových kameňov ostatných klanov a zistiť tak, ktorý klan je silný," usúdil som.

„Presne tak! Zdrojové spojenie Červených Odpadlíkov čoskoro zoslabne. Keď sa to stane, Líšky a Čierni Lovci to budú vedieť. V priebehu niekoľkých hodín. Potom sú mŕtvi. Skončili." Fridrik sa odmlčal a jeho pery sa chveli. „Tu prichádza Persepsov plán. Predstavte si, že by zdrojový kameň Líšok niekto ukradol. Líšky by ihneď obrátili svoju pozornosť na zdrojové spojenia ostatných klanov. A čo keby bolo v tej istej chvíli zdrojové spojenie Červených Odpadlíkov umelo posilnené? Líšky by usúdili, že tí ciciaci im ukradli ich zdrojový kameň. Zhltli by to. Čo teraz Líšky urobia? Prepadnú základňu Červených Odpadlíkov a nastane krvavý kúpeľ."

Nebezpečenstvo, synak! Obrovské nebezpečenstvo!

„Ale ak Líšky stratia svoje zdrojové spojenie, nezostanú bezmocní?"

„To nastane zhruba až po mesiaci. Takže budú musieť konať veľmi rýchlo. Perseps odhaduje, že Líšky nad Červenými ciciakmi zvíťazia. Ale s ťažkými stratami. A keď sa Líšky konečne zmocnia zdrojového kameňa Červených ciciakov, zistia, že boli oklamaní. Kameň sa im rozpadne v rukách. A to je koniec - už žiadne Líšky, už žiadni ciciaci. Teraz širší obraz. Perseps je dôsledný. Muž detailov. Jeho plány sú umelecké diela. Ale pointa je, že zo zemského povrchu zmizne viac ako sto Odpadlíkov. Zostane iba jeden klan: dvadsaťšesť Čiernych Lovcov. Ale tí sa nachádzajú oveľa ďalej na sever od nás, v Snežných Horách. A okrem toho sa pridržiavajú etiky Lovcov, aj keď sú to Odpadlíci."

„A čo Henrik prian?" opýtal som sa.

„Henrik? Pokiaľ viem, on v týchto veľkých hrách nie je hráčom. Nemyslím si, že by sme sa ho mali nejako príliš obávať."

„Celé to znie úžasne, Fridrik. Jediná otázka je, kto ukradne zdrojový kameň Líšok."

Fridrik sa uškrnul. „Vy, Veliteľ!"

Zasmial som sa. „Fridrik! Chcete povedať, že sa votriem do pevnosti Líšok, ukradnem ich najcennejší kameň a odídem bez toho, aby si ma tých štyridsať Lovcov všimlo?"

„Nie štyridsať. Na mieste zostanú len traja alebo štyria. O to sa už postará Džex Belaran."

Zrazu ma to začalo zaujímať. „Ako?"

„Líšky sa pravidelne vydávajú na výpravy. Ďaleko. Na svojej základni ponechávajú asi len desať mužov. Vtedy Perseps udrie. Vytvoria diverziu. Nasimulujú útok Červených Odpadlíkov."

„Ale načo do Podsvetia potrebuje Perseps mňa? Nemôže ukradnúť zdrojový kameň sám?"

„Vaša Hrot-signatúra nie je zaregistrovaná v Banke Znalostí Líšok. Preto vás Perseps potrebuje. Ak by sa ktorýkoľvek z Persepsových mužov priblížil k základni Líšok, jeho Hrot-energia by bola okamžite identifikovaná."

„A vy chcete, aby si Líšky mysleli, že na vine sú Červení Odpadlíci, nie Džex Belaran," povedal som. „Ale naozaj si myslíte, že Líščí Lovec by si mohol pomýliť Veľkého Bojovníka s Červeným Odpadlíkom?"

„Potom, ako vás vytrénujem, Veliteľ, nepochybne áno." Fridrik už nežmurkal a jeho pokojná sebaistota prezrádzala človeka, ktorý má svoje umenie plne pod kontrolou. „Je tu ešte ďalší dôvod, prečo vás Perseps potrebuje," Fridrik sa odmlčal a jeho prenikavý zrak bol upretý na môj Hrot.

Do Hrotu, Brat Rytier!

„Keď bude vzatý z oltára," pokračoval Fridrik, „sila zdrojového kameňa sa stane nestabilnou. Ak by ho niesol niekto z Nefilim - obzvlášť nejaký Lovec - jeho vedomie by bolo okamžite uzamknuté v Strážcovej mysli. Následky by mohli byť... nepredvídateľné."

To som si ľahko dokázal predstaviť.

„Kto hovorí, že keď sa toho kameňa dotknem ja, neskončím v eón dlhom sne v mysli Strážcu?" pýtal som sa.

„Vo vašej krvi nie je žiadne nefilimské korenie, Veliteľ."

To ale nezabránilo, aby ma Verzazyel nechytil do svojej snovej siete.

„A čo sa má potom stať s tým zdrojovým kameňom?" spýtal som sa.

„Budete ho musieť zobrať na špeciálne miesto. Posvätné miesto Nefilim. Tam ho experti z Džex Belaranu deaktivujú."

Fridrik sa odmlčal a hľadel na mňa so svojou ohnivou Hrot-intenzitou, očakávajúc moju odpoveď.

„Fridrik, musím o tom všetkom porozmýšľať," povedal som mu. „Ako dlho plánujete zostať v Eisraime?"

„To závisí od vás, Veliteľ. Ak sa rozhodnete prijať Persepsov plán, zostanem tu tak dlho, ako to bude potrebné. Kým sa ukončí váš tréning. Aspoň niekoľko mesiacov."

12.18 Hrot, jed a trojuholníkové uzavretie

Keď Fridrik odišiel, zavolal som cez hlasový kanál Alsibyadi. „Ty a Pelenor sa stále rozprávate?"

„Sme uprostred fascinujúceho rozhovoru. Máme sa skvele v Zákone," uistila ma Alsibyadi.

„Dobre! Potrebujem totiž ísť súrne za Džervinom. Vrátim sa hneď, ako skončíme."

Nechal som Draka, aby so mnou bežal do enklávy drahokamov.

Džervinova akvamarínová komnata bola plná gigantických kytíc kvetov. „Poslal mi ich jeden z tvojich priateľov," usmial sa na mňa záhadne.

„A to je kto, v Zákone?"

„Princezná Pelenor, samozrejme! Potom, ako si súhlasil, že ju budeš liečiť, mi zavolala cez hlasový kanál. Liečenie, pravdaže, nespomenula. Povedala len, 'Ďakujem vám, že ste ho vyučovali.' A včera ráno Pelenorine stráže priniesli kvety."

„Aké múdre od Pelenor, že vzdala všetku slávu učiteľovi!" Keby ma chcela dojať, lepšie by to ani nemohla urobiť.

„Synak, keby si to tak mohol vidieť. Bolo tu aspoň pätnásť Karmínových stráží s týmito obrovskými kyticami kvetov," smial sa Džervin. „Ako kráčali od hlavného vchodu svätyne, pridávali sa k nim kňazi a kňažky, ktorých cestou stretli. Keď sem došli, procesia už mala takmer sto duší. Potom mi pred všetkými kapitán stráží odovzdal oficiálnu správu, ' Ó, múdry muž v Zákone, tieto kvety sú od vy viete koho v Zákone, ako poďakovanie pre vás vo veci, ktorá s vami bola zákonne prediskutovaná.'

A potom všetci kňazi a kňažky začali tlieskať. Vôbec netušili, o čo sa jedná, ale to nevadilo. Jeden za druhým každý z nich zablahoželal mne a tiež kapitánovi stráží, ktorý každému jednému zákonne poďakoval za ich podporu."

„Fíha!" povedal som a zamyslene som si žmolil bradu. „Niet sa potom čo čudovať, že všetci vo svätyni rozprávajú o Hnedých Rúchach."

„Netreba si z toho robiť ťažkú hlavu! Ak už nič iné, aspoň to našim ľuďom dodá trochu radosti a nádeje, ktorú v týchto ťažkých časoch tak veľmi potrebujú." Džervinova vysoká fontána presvetlila jeho úsmev, „Dávať nádej je jednou z najvyšších misií Majstrov Hromu."

Hľa! Tu prichádza Biely Orol, aby nás pozdravil.

„Vieš," pokračoval Džervin, „všetci vo svätyni sú si dobre vedomí toho, že Elyani, ktorá bola vybraná bohmi, sa mala vydať za Zara Hnedého Rúcha. Aj to im dodáva nádej."

Tekutý hviezdny svit. Cestoval som stovky eónov. Pi!

„A to už prečo?" opýtal som sa, škrípajúc zubami.

„Vďaka jej spojeniu s Hnedým Rúchom si myslia, že má väčšiu šancu na úspech," žmurkol na mňa Džervin. „O tomto sa môžeme porozprávať inokedy. Teraz mi povedz o Fridrikovi!"

Keď si vypočul Persepsov plán, Džervin bol priamy, „Ten kameň, ktorý chcú, aby si ukradol... bude veľmi ťažké ovládnuť. Ak udržiava zdrojové spojenie so Strážcami, mohol by ťa strhnúť rovno do priepasti - na stranu temna! Intenzita jedu spojená s tým kameňom musí byť naozaj príšerná."

V tomto kontexte som si nebol istý, čo 'jed' presne znamená.

Džervin to postrehol. „Jed je duševná energia bohov a anjelov."

„Všetkých bohov a anjelov?" opýtal som sa, uvažujúc, či by sa myseľ Pána Ganu mohla nazývať 'jedovatou'.

„Všetkých!" potvrdil Džervin. „Toto je ústredný koncept Hrot-práce: duševné vedomie bohov a anjelov je v porovnaní s vedomím ľudských bytostí o toľko intenzívnejšie, že musí byť udržiavané nad hlavou, pomocou sily Hrotu. To platí vždy, bez ohľadu nato, či ide o anjela svetla alebo anjela temnôt. Anjeli sú bytosťami ohromnej veľkosti. Ich duševné vedomie je pre ľudské bytosti jednoducho priveľké. Ak by spadlo až do hlavy, všetko by spálilo."

Odtiaľ pochádza nutnosť Hrotu, ktorý funguje ako zvierač.

Džervin bol vo vyučovacej nálade. „Ak nad svojou hlavou dokážeš obsiahnuť supermyseľ anjelov, potom sa zmení na silu Hrotu. Umožní ti to superrýchle rozmýšľanie a dodá vysokú inšpiráciu. Umožňuje ti to spoznať myseľ bohov a anjelov a tiež pochopiť ich prítomnosť. Ale keby presne to isté vedomie bolo spustené do niekoho, koho Hrot nebol prebudený, spôsobilo by to, že ten človek by sa zbláznil alebo by ho to mohlo aj zabiť. Preto ten názov - jed."

„To, čo je pre niektorých nektárom, je pre iných jedom?"

„Presne. Celý Hrot-boj je postavený na tomto princípe. Jed je taký intenzívny, že dokáže zabiť. Je paradoxné, že znášanie vysokej intenzity jedu môže byť čistou rozkošou - ak je tvoj Hrot dostatočne silný. Myseľ sa otvára ďalekosiahlym víziám a povzneseným stavom vedomia - vedomiu anjelov, ktoré je celé eóny pred ľudskými bytosťami."

Vrátil som sa k Persepsovmu plánu. „Takže čo by sa mi stalo, keby som sa zmocnil zdrojového kameňa Líšok?"

„Tvoje vedomie by bolo projektované do mysle Strážcov."

Nie nepodobne tomu, čo by sa mi stalo, keby som Felíciu doprevádzal do krypty vo Verzazyelovej jaskyni a zostal s ňou počas jej zasvätenia."

Ako sme si s Džervinom žmolili svoje brady, premýšľajúc nad obtiažnou situáciou, cez hlasový kanál k nám doľahlo poplašné volanie. „Hlavná kuchyňa potrebuje Zara Hnedého Rúcha! Je to nezákonne naliehavé!"

„Našli ste ho, v Zákone!" odpovedal som.

„Vďaka Pánu Melchisedekovi, konečne! Zar, dostali sme pokyny dodať na vaše nádvorie určité jedlá, ale nikto tu nevie, ako ich pripraviť: rybacie paté, pekelné mandle, uhorky nakladané v mede a ragú Strážcov."

Džervin sa začal smiať.

Vzdychol som si. „To nikto v Eisraime nepozná nefilimskú kuchyňu?"

„Je mi to ľúto!" odpovedal kňaz z hlavnej kuchyne. „Naozaj sme sa pýtali každého jedného človeka, ktorého sme vo svätyni dokázali zohnať, či by nám vedel pomôcť pripraviť rybacie paté, pekelné mandle, uhorky nakladané v mede a ragú Strážcov pre Zara Hnedého Rúcha a jeho kniežacieho hosťa, a volali sme aj do svätyne Lazéry a tiež do svätyne Západných Planín. Ale tento bod Zákona nie je nikomu známy! Ak nám poskytnete recepty, vydáme zo seba to najlepšie."

„Ani náhodou, muž Zákona!" odmietol som kategoricky, keďže som tie recepty dostal pod pečaťou tajomstva. „Len mi pripravte niekoľko hrncov a za chvíľu vás prídem navštíviť."

Džervin sa ešte stále smial. „Ragú Strážcov? A to je čo?"

Pozdvihol som ruky. „Pre niektorých jed, pre iných nektár!"

„Tak to by sme potom mali tvoj Hrot-tréning zintenzívniť," rozhodol Džervin, „aby si do Pelenorinho ragú mohol vložiť plnú silu!"

Tú správu som privítal a zovrel som svoju ľavú päsť. „Takže konečne začíname?"

„Áno! Keď ti teraz Lietajúci Draci tak dôkladne opravili tvoj stĺpec Ducha, načo sa zdržiavať? Začnime s trojuholníkovým uzavretím."

Hlavná metóda ako učiniť svoj Hrot nepreniknuteľným, podľa eisraimského štýlu.

Neprebehol žiaden rituál, ani ceremónia. Džervin mi len prikázal posadiť sa do meditačnej polohy a naladiť sa na centrum, ktoré Elyani nad mojou hlavou tak precízne utkala.

Ona utkala tvoj Hrot. Cez Hrot bude s tebou, vždy.

Džervin zapálil ostrý trojuholník oslepujúceho svetla, ktorého vrchol sa presne prekrýval s mojím Hrotom. „Tento trojuholník prenášam na teba tak, ako som ho prijal od môjho učiteľa Oresta," prehovoril s jemnou úctou, ktorá v jeho hlase rozkvitla zakaždým, keď spomenul svojho majstra. „Pridržiavaním sa trojuholníka bude tvoj Hrot uzavretý, a ty budeš schopný znášať vysoké intenzity jedu. Poďme to vyskúšať..."

Do mojej hlavy zostúpil tlak, nie nepodobný úderu gigantického kladiva.

„Anjelská frekvencia," poznamenal Džervin. „Cítiš ju?"

Vraj, či ju cítim! Utopený v ohlušujúcich vysokých syčivých tónoch, spražený ohromnou prítomnosťou, musel som vzývať Draka, aby som dokázal zostať vzpriamený. „Myslím..." Tlak na vrchole mojej hlavy sa rýchlo stal takým drvivým, až som mal pocit, že ma rozmliaždi na Dračie pyré. „Džervin! Nezvládam to!"

Prítomnosť zoslabla. Tlak ustal a ja som sa triasol.

„Tvoj Hrot netesní. Musíš sa pevne držať trojuholníka. Udrž intenzitu jedu!"

„Aký anjel to bol?" opýtal som sa, lapajúc po dychu.

„Nekonečná sladkosť Malchaskových chórov."

Nekonečná sladkosť môjho Draka! „To bola smrtiaca zbraň!" namietal som.

„To, čo je pre jedných čistou láskou..." Džervin vystrúhal grimasu presne ako Teyani, čo ma primälo zamyslieť sa, či sa tomu umeniu nakoniec nenaučila od neho. „V poriadku. Skúsme to ešte raz, tentokrát s niečím ľahším."

Do mojej hlavy spadla ďalšia kozmická lavína.

„Ale musíš sa držať Hrotu!" povedal Džervin, čerpajúc zo svojej trpezlivosti. „Drž ho zavretý! Ostrý ako hrot trojuholníka."

Ten prekliaty trojuholník som cítil, ale nemal som potuchy, ako zastaviť stekanie energie do mojej hlavy. „Drak-snažím sa!" povedal som a každá bunka môjho tela vibrovala ako Pieseň Stvorenia.

„Nesmieš sa Drak-snažiť, musíš to Hrot-urobiť!" povedal Džervin.

„Džervin, myslím, že ma začína bolieť hlava." Mierne slová pre tých sto kladív dopadajúcich na moju hlavu ako na kovadlinu.

„Pravdaže ťa bolí! Lebo si sa nechal zaplaviť jedom. Musíš zatvoriť Hrot-zvierač! Pridaj sa k mojej meditácii nad anjelom Pravdy."

Nech som sa akokoľvek snažil, lavína neprestávala.

„V poriadku!" Džervin prerušil napojenie.

„Nikdy som si neuvedomil, že teurgia je taká bolestivá," chytil som si rukami hlavu.

„Je to najkrajšie zo všetkých umení!" namietal Džervin. „Teraz len rovno seď, nech z teba môžem ten jed vytiahnuť."

Prešiel mnou mocný stúpajúci prúd a bolesť hlavy odvial. Bolo to magické! Za tri sekundy bola všetka bolesť preč.

Ale Džervin mi nedal vydýchnuť. „Drž sa trojuholníka. Uzavri svoj Hrot!" prikázal mi, ale bez toho, aby vyvolal anjelskú prítomnosť.

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" ťahal si bradu. Tentokrát ma starostlivé preskúmanie výrazu jeho tváre presvedčilo, že on pochytil ten zvyk od Teyani, nie naopak.

„Obávam sa, že to bude vyžadovať tréning. Teraz to urobím za teba," povedal a zaplavil miestnosť ohromnou prítomnosťou, zatiaľ čo držal hrot môjho trojuholníka.

Ihneď som sa s ním ocitol v tom svete, kde slnko svieti vo vnútri. Tancovali sme spolu v tom nekonečnom svete, mori Belosti, kde na nás Melchard čaká už od začiatku času.

Hľa! Biely Orol nás prichádza pozdraviť!

Ďaleko, ďaleko pod nami boli tancujúce polia hviezd.

12.19 Hostina a pokúšanie Strážcu

Keď som opúšťal hlavnú kuchyňu, opäť som cez hlasový kanál zavolal Alsibyadi, tentokrát, aby som jej oznámil, že som na ceste domov.

„Stále sme uprostred fascinujúceho rozhovoru," odpovedala mi.

Ako som uháňal cez chodby, narazil som do svojho starého priateľa Artolda.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?"

Kým som opätoval pozdrav, Artold sa zahľadel na veľký zakrytý hrniec, ktorý som niesol. „Vidím, že sa ti nakoniec podarilo nájsť to jedlo, ktoré si potreboval pre svojho špeciálneho hosťa. Toto je rybacie paté alebo pekelné mandle?" opýtal sa ma s priateľským úsmevom.

„Ehm... vlastne je to ragú Strážcov, Artold."

Zdalo sa, že má z toho naozaj radosť. „Aká úžasná vôňa! A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?"

Uistil som ho, že som o nich už nejaký čas nepočul a pobral som sa, ponáhľajúc sa k ženskému krídlu.

Na jednej z jeho chodieb ma zastavila prorokyňa Muridji. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar! Ako sa máš, môj veľký muž v Zákone?"

Malá žena zatvorila oči. „To je ragú Strážcov, však?" ukázala na jedlo.

„Aké prorocké, Muridji Purpurového Rúcha!"

„A pripravil si ho sám, však?" povedala s úprimným obdivom. Nadvihla pokrievku a pozorne oňuchala obsah.

Viditeľne pyšná na môj výkon, vrátila pokrievku na miesto. „Títo ľudia Hnedého Rúcha sú takí múdri, že?"

Poďakoval som jej za povzbudivé komentáre a opäť sa rozbehol.

Keď som došiel na nádvorie, Pelenorina izba bola prázdna.

„Zar!" zavolala na mňa Alsibyadi. „Sme tu, na streche!"

Zobral som dve šálky, ragú som nechal v izbe a pridal sa k dvom ženám na streche. Pelenor bola ešte stále trochu bledá, ale po kvalitnom sedemhodinovom rozhovore s Alsibyadi mala výbornú náladu.

Ako Alsibyadi odchádzala, pozorne som preskúmal éterické telo Jej Výsosti. Brány, ktoré Priestorová Matica opravila, držali dobre a posledné belavé hmly hibernácie sa už tiež rozptýlili.

Perfektná práca.

„Ako sa cítite, Vaša Výsosť?" opýtal som sa, keď sme zostali sami.

„Celkom dobre! Ale nesmiete ma volať Vaša Výsosť. Ľudia, ktorí ma oslovujú Vaša Výsosť mi všetci klamú a intrigujú za mojím chrbtom."

„Ako vás volá Henrik?" spýtal som sa.

„Volá ma princezná," usmiala sa, „ale u neho je to iné. Viete, on ma tak začal volať už keď som mala jedenásť rokov."

Z vrecka svojho rúcha som vytiahol fľašu. „Spoznávate toto?"

Keď zbadala oranžovú tekutinu, Pelenor sa rozosmiala. „Kde do pekla Strážcov ste našli fľašu nádherného úsvitu?"

„E-e! Nenašiel som ju, pripravil som ju špeciálne pre vás!"

„Ďakujem vám!" povedala a na sekundu mi pevne podržala ruku. Kým som jej stihol podať šálku, fľašu otvorila a začala piť. „Úžasné!" vyslovila svoj verdikt a fľašu mi vrátila. „Keď sa o tomto dozvie Felícia, bude na vás pyšná!"

„A čo tak trochu jedla?" navrhol som potom, ako som si trochu odpil.

„Nie som veľmi hladná," povedala malým hlasom.

„A keby sme mali ragú Strážcov?"

Opäť vybuchla do kniežacieho smiechu, „Myslíte to vážne?"

„Drak-vážne! Ešte je teplé. Čaká na nás dole."

„Ukážte mi to!" povedala. „Chcem večerať na streche!"

Keď som sa vrátil s hrncom, Pelenor tancovala na terase a jej hnedé vlasy viali vo vetre. Šokovalo ma to. Svojimi tyrkysovými šatami, elegantným spôsobom pohybu rúk a bystrou žiarou v očiach sa tak veľmi podobala na Felíciu, že moju myseľ ihneď zaplavila celá kopa spomienok.

Z jedného z vreciek môjho rúcha som vytiahol obrus, z druhého taniere a príbor. A spomínal som na červené skaly na terase pred Verzazyelovou jaskyňou.

„Toto je neskutočné!" zvolala Pelenor. „Tanec na streche svätyne Eisraimu, modlitby k Anjelom Semena... a ragú Strážcov na večeru so Zarom prianom! Kto by tomu pred mesiacom uveril!"

Zar prian! Tak toto bol Drakov posledný zub!

„Povedzte mi," opýtal som sa jej, keď sa usadila pred obrusom, „aký druh človeka je Henrik prian? Chcel by som sa o ňom niečo viac dozvedieť."

Vzala si šálku nádherného úsvitu, ktorú som jej podával. „Prečo sa ma stále pýtate na Henrika?"

„Pretože som jediným človekom, s ktorým sa o ňom môžete rozprávať." Namieril som na ňu svoj ukazovák, „Pravda?"

„Pravda," pripustila a už sa neokúňala. „Je to... úplne mimoriadny muž a všetko, čo robí, má v sebe... istú eleganciu. Je nežný, ale je tiež silný! Taký silný! Viete, že jeho priatelia v Džex Belarane ho začali nazývať prianom, keď mal ešte len sedemnásť?"

„Naozaj? Čo urobil?" podal som jej tanier ragú.

„Vo svojej triede vyhral všetky trofeje a ocenenia. V súťaži dokonca porazil aj plne vytrénovaných Lovcov. V tej fáze na neho Perseps vôbec nemal. Bude vám to prekážať, ak budem jesť rukami? V paláci to nemôžem nikdy."

„Pravdaže nie!" schmatol som príbor a odhodil ho cez plece na nádvorie Modrých Kňažiek.

Pelenor sa zachichotala, „Presne také niečo by urobil Henrik!"

„On a Perseps spolu študovali?" opýtal som sa.

„Áno. V tom čase si boli blízkymi priateľmi. Trénovali spolu kuren-džaya. Viete, čo je kuren-džaya?"

„Štýl Hrot-boja Lovcov."

„Úúúch!" vykríkla Pelenor nadšene, „Čo ste to vložili do toho ragú?"

„Draka Hlbočiny."

Usmiala sa presne ako Felícia. „Zar prian, váš Drak je lahodný!"

„Ako to, že sa Henrik a Perseps nakoniec pohádali?" spýtal som sa.

„Perseps..." Pelenor zostala na chvíľu zamyslená a napchávala sa ragú. „Na Persepsovi je niečo veľmi drsné. Nič mu neodolá. Nebol taký talentovaný ako Henrik, ale trénoval kuren-džaya s takou tvrdohlavosťou a tak dlho, že nakoniec sa mu nikto nedokázal postaviť do cesty. Takmer desať rokov trénoval od štvrtej rána do polnoci, a ani raz si nezobral deň voľna. Nakoniec sa stal absolútnym majstrom kuren-džaya. Preto ho začali volať Kayala-ha - ten, kto sa nikdy nevzdáva." Na Pelenorine šaty dopadol veľkú kus ragú. Zachichotala sa.

„Na čom sa on a Henrik nezhodli?"

„To nikto nevie, zostalo to ich tajomstvom. Henrik mi to nikdy nepovedal. Jednoducho odišiel. A o šesť mesiacov neskôr, k všeobecnému prekvapeniu, Džorandžeran (ktorý bol veľkým šéfom Džex Belaranu) odišiel do dôchodku a ustanovil Persepsa ako najmladšieho najvyššieho veliteľa Lovcov vôbec."

„Koľko má Perseps rokov?"

Použijúc svoj dlhý rukáv, Pelenor si utrela ragú z úst. „On a Felícia sa narodili ten istý rok, presne jeden mesačný cyklus od seba. Mimochodom, veľmi dobre spolu vychádzajú. Vyrastali spolu a chvíľu to trvalo, kým sa stal silnejším ako ona - myslím fyzicky. Raz, keď mali len päť rokov, mu Felícia tak naložila, že mal z očí len dva čierne monokle. Ale potom, pravdaže, rýchlo vyrástol na takmer obriu veľkosť a Felícia si na neho musela vymyslieť novú taktiku." Pelenor sa zachichotala a hľadela na ďalšiu nádielku ragú, ktorá jej stekala po šatách. „Ako deti boli tí dvaja nebezpečným párom. Najväčší kúsok vyparatili, keď mali trinásť. Uprostred noci sa im podarilo dostať do tajných komnát Strážcov a omylom aktivovať sily zdrojových kameňov. Celé mesto sa v hrôze prebudilo." Zdalo sa, že Pelenor to pripadá nesmierne zábavné. „Vysokí kňazi svätyne vyniesli rozsudok, že Perseps a Felícia už spolu nesmú tráviť čas. Ale tých nemohlo nič zastaviť. Stretávali sa v noci. Raz sa im v kuchyniach svätyne podarilo spôsobiť požiar. Ale čo bolo horšie, opäť vošli do krýpt a takmer sa im podarilo dokonať ďalšiu katastrofu. A vtedy... to bol Džorandžeran, ktorý zachránil situáciu. Vysoká kňažka chcela, aby Felícia bola vylúčená zo svätyne a poslaná do iného kraja. Ale Džorandžeran, muž veľkej múdrosti a prešibanosti, mal iný nápad. Navrhol, aby Perseps a Felícia boli poslaní na akože-Getz-relen. Vtedy mali sotva pätnásť. Výsledok bol magický. Nie presne to, čo Džorandžeran očakával, ale aj tak. Počas svojej trojtýždňovej exkurzie do Snežných Hôr sa Felícia a Perseps toľko hádali, že keď sa vrátili, celý rok spolu neprehovorili. Ale medzitým vyrástli." Odmlčala sa. Pohrávala sa s ragú na svojom tanieri, zatiaľ čo na strechu kreslila prstami čudné znamenia.

„Pelenor," opýtal som sa, pokúšajúc sa dať si dokopy fakty, „je tu niečo, čomu nerozumiem. Ak bola Felícia taká blízka Persepsovi, veľkému šéfovi Lovcov, prečo do Podsvetia išla na púť do Červenej Zeme sama? Veď to bol nezákonne nebezpečný výlet. Nemohol jej Perseps poskytnúť súkromný sprievod?"

„Niet pochýb, že by ju sám sprevádzal, keby o tom vedel. Ale nevedel! Nik o tom nevedel. Porušila Zákon. Jej žiadosť o púť do Verzazyelovej jaskyne bola autoritami svätyne zamietnutá. Všetci boli presvedčení, že nemá šancu. Mysleli si, že ak sa pokúsi ovládnuť silu Strážcovej posvätnej krypty, môže sa akurát tak zabiť. A tak Felícia všetkých oklamala. Tvárila sa, že so svojimi bratmi musí ísť navštíviť nejakých vzdialených príbuzných kdesi vo východných krajoch. Keď sa o šesť týždňov Perseps dozvedel, že ju našli v kraji Červenej Zeme, bol totálne rozzúrený. Zhodou okolností, Pán Veľký Drak, keby ste boli Felíciu zavraždili, nechcem si radšej predstavovať, čo by vám Kayala-ha Perseps urobil. Teraz by už po vás a vašej svätyni išiel celý rád nefilimských Lovcov."

Ťažko som preglgol. Rozprávajte mi o skúške!

„Prečo sa Felícia nevydala za Persepsa?" spýtal som sa.

„Nikdy by to nefungovalo. Nemilovala ho. Chcem tým povedať, že ho vníma ako svojho brata." Pelenor mi podala šálku, „Tak či onak, kým nestretla vás, Felícia nikdy nikoho nemilovala."

Zahryzol som si do pery a uprel oči na Elyanine okno.

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

„Viete, Felícia ešte neprijala ponuku Lorda Vrolona na sobáš," dodala Pelenor.

„Ešte stále kvôli mne plače?"

Pelenorin hlas úplne zmäkol, „Je úplne zničená." A ešte mäkšie, „Nechýba vám niekedy?"

Zostal som ticho a mysľou mi prebiehali myšlienky. Teraz, keď sa z Elyani stala Nepoškvrnená, zostanem celý život sám?

„Pán Veľký Drak sa dosť zmenil, však?" povedala Pelenor. „Už nie je taký naivný, aký zvykol bývať."

„Môže byť," uškrnul som sa. „Felícia mi v tom výrazne pomohla."

„Ak ste sa natoľko zmenili, možno by ste teraz dokázali Felíciu oceniť aj inak. Má... určité schopnosti, ktoré ste možno plne nepostrehli, keď ste s ňou boli v jaskyni," Pelenor sa na mňa spiklenecky usmiala.

„To je celkom možné," súhlasil som z celého srdca, keď som si spomenul, aké rozpaky som cítil pri niektorých mojich rozhovoroch s Felíciou.

„Zar, viete, že keby ste ju chceli, stačilo by vám povedať jediné slovo?"

Potom, ako som tak veľmi ľúbil Elyani, láska nadobudla odlišný význam. „Dokázal by som ľúbiť Felíciu?" pýtal som sa sám seba. Naladil som sa na Bieleho Orla a zniesol nadol jeho Svetlo, použijúc Hrot na posilnenie spojenia.

Pelenor bola umlčaná prítomnosťou, ktorá na nás zostúpila.

Nasledovalo kozmické ticho - krátky, ale bezpečný prístav v šialených pretekoch času.

Navždy láska, Lietajúci Drak.

Keď ovzdušie pokoja opadlo, Pelenor sa opýtala, „Kam sa to pozeráte?"

„Na vrchol veže. Vidíte to okno s bielou šatkou?" A porozprával som jej, ako som noc čo noc sledoval to osamotené svetlo vo veži, a modlil sa k Orlovi, aby mi dal znamenie.

Pelenor mi kládla jednu otázku za druhou a počúvala zo srdca. Po pár minútach sa jej oči naplnili slzami. „Vy tú ženu šialene milujete, však?"

„Šialene..." okno predo mnou rýchlo mizlo v hmlách. „Šialene je pravdepodobne to správne slovo."

„A čo ak ju už nikdy neuvidíte?"

Odovzdane som pokrčil plecami, „Pravdepodobne ju naozaj už nikdy neuvidím. Alebo ju uvidím v deň jej rituálu vystúpenia, keď sa všetci kňazi a kňažky zhromaždia v hlavnej krypte. Možno mi dovolia cestovať s ňou cez sféry, potom ako opustí svoje telo. Možno si po rituále budem môcť vyžiadať jej telo."

„Prestaňte! Je to príliš smutné." Pelenor si rukávom utrela slzy. „Nezostala už žiadna nádej?"

Pridržiaval som sa Orlovho ticha.

„Ako to, že ste neodpovedali hnedou šatkou?" pýtala sa Pelenor.

„Moje nádvorie je príliš nízko."

„A čo? Nemôžete vztýčiť vlajku?" navrhla.

„Hlboký Drak!" luskol som prstami. „Vlajka, no jasné!" vykríkol som nadšene. „Hnedá vlajka, ktorú by videla zakaždým, keď sa pozrie zo svojho okna."

„Nie! To nie je najlepší spôsob, ako to urobiť, ak jej chcete dodať nádej," nefilimská žena mala na tvári vyrovnaný výraz. „Ukážte vlajku, keď ste vo svojom apartmáne a stiahnite ju, keď idete von. Tak bude mať vždy dôvod pozerať sa cez okno. A bude mať omnoho väčšiu radosť, keď vlajku uvidí."

Citoval som verš Zákona, „Nefilimskí ľudia sú korením Zeme, však?"

„Veľká pravda. Ale počkajte chvíľu," pokračovala, „čo tak svetlo, ktoré by sa mohlo každú noc zapáliť na streche?"

„Skúšal som to. Ale vietor moje fakle zakaždým sfúkne."

Po chvíli intenzívneho premýšľania sa Pelenorine oči zablysli. „Chcem vás požiadať o láskavosť, Zar prian! Nechajte to na mňa. Ja zariadim vlajku aj svetlo."

Pelenor už viac Felíciu nespomenula.

Neskôr som v hibernačnej miestnosti trochu popracoval na jej energetickom tele. Keďže jej stav bol výborný, vyjadrila želanie odísť nasledujúce ráno, tak skoro ako to bude možné. Čím skôr sa vráti do paláca v Tomoristane, tým menšia šanca pre intrigy proti nej. Cesta do Tomoristanu bola ľahká: len pár dní loďkou po Svätej Fontelayne. Proti jej odchodu som teda vôbec nenamietal.

Cez hlasový kanál dala svojim strážam pokyny a zhodli sme sa, že si potrebuje poriadne odpočinúť, po čom sme sa rozprávali neskoro do noci. Dokonca sme vyšli aj na strechu, aby sme sa pozreli na Elyanine okno. Svietilo sa tam.

Po dvoch hodinách spánku som jej dal posledné liečenie. Potom, tesne predtým, ako ju prišiel vyzdvihnúť vysoký kňaz, ma poriadne vyobjímala a pobozkala ma na líce. „Pamätajte si, ak ma kedykoľvek budete potrebovať, vždy tu pre vás budem," sľúbila mi. A dohodli sme sa, že hneď, ako otehotnie, mi pošle správu - kódovanú správu, podľa ktorej hneď zistím, kto je otcom dieťaťa.

Melchard došiel s úsvitom, spolu s dvanástimi kňazmi. Pelenor si obliekla svoje čierne šaty a závoje. Odzneli dlhé diplomatické prejavy a procesia sa vydala na cestu.

Vyšplhal som sa na strechu a sledoval, ako odchádza.

Bolo to zlaté. Všetci kňazi a kňažky, ktorých cestou stretla, jej priateľsky zamávali a odprevadili ju až k hlavnému vchodu. Tam jej šťastný hlúčik zatlieskal, a predal kvety a ovocie kapitánovi stráží, ktorý cítil povinnosť predniesť oficiálnu rozlúčkovú reč, ďakujúc každému jednému za ich podporu.

12.20 Úžasné spojenia a žiaľ bez konca

Keď som sa najbližšie stretol s Džervinom, opýtal sa ma, „Tak čo si myslíš o Persepsovom pláne ukradnúť zdrojový kameň Líščích Lovcov?"

„Veľmi sa mi nepáči, ale nevidím, aké iné možnosti nám ešte zostávajú. Títo Odpadlícki Lovci sú pliaga. Pokiaľ nenájdeme spôsob, ako sa ich zbaviť, nielen prenos Archívu, ale samotné prežitie našich svätýň bude ohrozené. Potrebujeme Persepsa. Je ale otázne, či má jeho plán šancu na úspech. A chce s nami naozaj uzavrieť spojenectvo alebo nás len manipuluje na dosiahnutie svojich vlastných cieľov?"

Zdrojový kameň Líščích Lovcov je cestou do priepasti.

„Máš pocit, že je tu pavúk v hrnci?" spýtal sa Džervin.

„Ako tomu rozumiem, Kayala-ha Perseps dosahuje svoje ciele. Za každú cenu. Nebolo by dobré ocitnúť sa v situácii, kedy by naše záujmy boli v konflikte s jeho. Ale momentálne to vyzerá, že obaja chceme to isté."

„Tak potom Persepsov plán prijmeme," rozhodol Džervin. „Pošli cez Fridrika správu."

„Znamená to, že začnem s Fridrikom trénovať?"

„Daj mi ešte pár dní, aby som najprv posilnil tvoje trojuholníkové uzavretie," navrhol Džervin. „Potom s ním môžeš začať."

Nakoniec som sa predsa len mal dozvedieť, o čom vlastne to kuren-džaya je.

Potom nasledovalo ďalšie sedenie Hrot-práce s Džervinom. Tentokrát držal Hrot za mňa a postaral sa tak o problémy so zatekaním jedu.

Bolo to úžasné. Zdalo sa, že veľkosť anjelských spojení, ktoré dokáže invokovať, nemá hraníc. Akvamarínová komnata sa zmenila na povznesené ohnivé priestory, ktoré sa tiahli donekonečna všetkými smermi. Nekonečnosti držané v jednom bode. Prehliadka Nebesami Zjavenia bohov. Prechádzky tam a späť cez Zlatý Štít, Výšiny žmurkajúce v Džervinovom úsmeve. Nedokázal som nič vidieť, bol som oslepený toľkým svetlom. Niekedy som sa topil v moriach extatického nektára, inokedy ma zase drvila gigantickosť bytia. Bojujúc, aby som zostal v jednom kuse, môj Drak sa z behania za Džervinom úplne zadýchal.

Nebesá Zjavenia. Kartendranath na teba čaká. Tá bitka bude nezabudnuteľná.

Džervin sa zasmial. „Tri hodiny na dnes stačia. Počkaj, kým ti vyčistím energiu." Ako hovoril, začal cez môj Hrot vyťahovať jed, ktorý do mňa presiakol.

„Zvládaš to, synak?" opýtal sa ma, ako som odchádzal.

„Ehm... áno! Pravdaže to zvládam!" povedal som, ako som kráčal ku dverám.

„Synak, to nie sú dvere, ale živá stena," usmial sa.

„Och áno! Pravdaže." Zmenil som smer a narazil do veľkej vázy.

„Hm..." zamračil sa Džervin. „Čo keby sme sa spolu išli prejsť?"

Chytil ma za rameno a doviedol ma k portálu ženského krídla, kde ma nechal ísť. „Úžasnou vecou na týchto Hrot-navigovaných chodbách," povedal, „je to, že vôbec nemusíš byť na Zemi, aby si potrafil."

Vykročil som, Hrot-plachtiac s Pánom, moja myseľ rozptýlená vo sférach. Ale nahromadil sa vo mne smútok, ako vždy, keď som tade kráčal. Smutnou skutočnosťou bolo, že Hrot-chodenie po chodbách už nebolo takým inšpirujúcim zážitkom ako kedysi. Keďže Elyani bola preč, mohol som akurát tak plakať, ako som sa vliekol chodbami! Alsibyadi a Teyani hovorili, že je to pre mňa dobré, dostať smútok zo svojho systému. Možno. Ale zdalo sa, že ten žiaľ nemá konca.

Posadil som sa na svoje obľúbené nariekacie schodište, chytil si hlavu do rúk a rozplakal sa.

Podišla ku mne krehká silueta odetá v purpurovom rúchu. Prorokyňa Muridji. Posadila sa vedľa mňa na schody. „Plačeš kvôli Elyani, však?"

Prikývol som, skrývajúc sa pod kapucňou svojho hnedého rúcha.

„Tak to je veľmi dobre, že si sa Elyani nevzdal. Som na teba pyšná, Zar Hnedého Rúcha," povedala stará žena presvedčivo.

Muridji vždy rozprávala s presvedčením.

„To by ma zaujímalo, že prečo." Hlasno som si do rukáva vyfúkal nos.

„Pre začiatok to svet robí krajším miestom," povedala stará žena. „Pozri, ja bývam v neďalekej miestnosti a zakaždým, keď sa zastavíš na týchto schodoch, cítim tvoje slzy a dojíma ma to. A potom, ktovie? Možno bude Elyani jedného dňa potrebovať tvoju pomoc."

„Veď mi ju ani nedovolia vidieť, Muridji."

Vyhľadávanie Priestorovej Matice úspešné. Zahájte cestovania podľa zámeru.

„Ja viem," Muridji položila na moje plece súcitiacu ruku. „Tieto dve Nepoškvrnené kňažky sú také prekliate, otravné, idiotské papagáje, že?"

Zachechtal som sa, „Muridji, to sú silné slová!"

„A čo si myslíš? Nikto ich tu nemá veľmi rád. To, čo urobili s Holmou nebolo správne - jednoducho to nebolo správne! Ale ty patríš k Hnedým Rúcham a nedovolíš, aby sa u Elyani zopakovali rovnaké chyby."

„Ale ja s tým predsa nemôžem nič urobiť!" plakal som.

„Chápem," Muridji do mňa vlievala svoj súcit. Dlhý čas sme udržiavali meditatívne ticho. Do chodby sa zniesla nekonečne jemná purpurová prítomnosť a zmiešala sa s belavou žiarou živých stien.

Muridji, ohnivá bojovníčka, bojujúca po tvojom boku v bitke proti obrom. Kartendranath ju videl. Páči sa mu.

Keď spojenie opadlo, vstal som. Všimol som si, že Muridji kríva. Známky v jej aure ukazovali, že ľavé bedro ju musí veľmi bolieť. „Máte bolesti?" opýtal som sa.

„Môj bok sa v týchto dňoch nemá dobre. Zvykla som chodiť do liečebných komnát a pomáhalo to. Ale odkedy sú polia skazené ako kráľovský palác, ľudia z liečebných komnát už pre mňa nedokážu veľa urobiť." Vzdychla si, „Staroba je bolesť v Zákone!"

„Čo keby ste ma niekedy v týchto dňoch prišli navštíviť? Možno by som vedel pomôcť," ponúkol som sa. „Viete, kde bývam, nie?"

„Muridji vie, kde býva každý jeden človek vo svätyni, mladý muž v Zákone!" potľapkala ma po líci svojou zvráskavenou rukou.

12.21 Kuren-džaya, deň prvý

„Naostri svoj Hrot, muž Zákona!" Predo mnou stál Fridrik, pripravený zahájiť prvý kuren-džaya útok.

„Hej, počkajte minútku, Fridrik! Čo mám vlastne robiť?" spýtal som sa.

„Len sa snažte udržať svoj Hrot pohromade, kým budem do vašej hlavy vlievať jed."

Preglgol som a držal sa trojuholníkového uzavretia. Za posledné tri týždne Džervin intenzívne pracoval na dolnom konci môjho stĺpca Ducha, posilňujúc môj Hrot, aby ma tak pripravil na šok z kuren-džaya.

„Nebojte sa!" usmial sa Fridrik. „Začnem veľmi zľahka. Akoby to bol váš prvý deň bojového tréningu v Džex Belarane."

Zameral na mňa svoj pohľad. Neuhol som.

Poprvýkrát som hľadel do očí nefilimského Lovca. Jastrabie oči, prenikavo čierne. Sila korenia.

Nad hlavou som pocítil teplo. „Čo je to za jed?"

„Len obláčik Hrot-ovosti. Mám zvýšiť intenzitu?"

„Zvýšte, muž Zákona!"

Veľká vráska, ktorá pretínala jeho čelo, sa nebadateľne prehĺbila.

„Necítim veľký rozdiel," povedal som mu.

Poslal ďalší vplyv. „A čo toto?"

Traja Lietajúci Draci vstupujúci do sféry Veľkého Mravca.

„Stále necítim nič iné," hlásil som.

„Dobrý Hrot," vyhlásil Fridrik spokojne. „Utkal ho Džervin?"

„E-e! Bola to Elyani."

Fridrik vrhol ďalší impulz. „A čo toto?"

Do mojej energie spadla vlna hustého blata, ktoré sa podobalo na vaječný bielok. „Absolútne nechutné, Fridrik! Ako sa ten jed volá?"

„Anjelove kýchnutie. Nie je veľmi toxický, a preto sa aj veľmi často používa pri tréningoch."

Ako som čistil svoju energiu tým, že som vytiahol jed opäť nad hlavu, spýtal som sa, „Ako do Podsvetia sa vám podarilo prejsť cez môj Hrot? Myslel som si, že ho držím pevne uzavretý!"

„Vyslal som kolísavú vlnu. Tesne pred vyliatím jedu. Tá váš Hrot otvorila bez toho, aby ste to postrehli."

Veľký Mravec, čaká na teba. Matematická poézia. Hiram, ó Hiram.

„Skúsme to znovu. Mohli by ste teraz rozkolísať môj Hrot bez toho, aby ste na mňa spustili to svinstvo?"

Fridrik na mňa trpezlivo vrhal impulzy, až kým som nedokázal cítiť vlny zasahujúce môj Hrot.

„Hm... jemné!" zvolal som, keď som konečne rušivú vlnu zaregistroval. Bol to ledva šepot uprostred syčivej symfónie, ktorá nad mojou hlavou divoko hučala.

„Nie, práve jemné to nie je," pobavilo ho to. „Ako čoskoro zistíte, Veliteľ, existujú aj ďaleko zákernejšie spôsoby, ktorými môžete rozkolísať Hroty svojich nepriateľov."

Fridrik na mňa ďalej vysielal Hrot-vlny. Z času na čas mi dal prestávku, aby som si mohol očistiť energiu od nechutných vibrácií, ktoré na mňa Hrot-chrlil.

Na konci dvojhodinového tréningu mi bolo poriadne zle.

Z celého srdca som sa Fridrikovi poďakoval a nechal som Draka, aby ma odniesol do enklávy drahokamov.

Keď uvidel moju auru, Džervin sa zhrozene zasmial, „Och nie! Čo sa ti stalo?"

Zvalil som sa medzi dve veľké vázy a odtrhol si jednu ľaliu. Vďaka éterickým konzervačným poliam boli Pelenorine kvety stále čerstvé ako ranná rosa.

Čierna Noc Diaľav, tehotná čistými energiami Úsvitu Stvorenia.

Džervin si ku mne prisadol a vlieval do mňa svoje milujúce energie.

„Nerozumiem, ako to funguje, ale jed odpája moje vedomie od Draka. Potom strácam kontrolu nad svojim telom. Myslím, že potrebujem zvracať."

„To je v poriadku!" povedal Džervin upokojujúcim tónom a išiel po vedro.

Nanešťastie, nemohol som čakať. Začal som zvracať do jednej z Pelenoriných váz. Keď sa Džervin vrátil, pokračoval som do vedra.

„Všetka sláva učiteľovi!" zvolal, keď som skončil. „Už sa cítiš lepšie?"

„Keď vojdem do svojej podstaty Lietajúceho Draka a rozplyniem sa cez sféry, cítim sa dobre."

„Tam hore je zopár úžasných energií."

„Hlavne Čierna Noc Diaľav... vúf!" zašepkal som.

Džervin chvíľu počkal a zatiaľ držal moju energiu. Potom mi navrhol, aby som sa opäť ukotvil vo svojom fyzickom tele.

Začal som si cítiť telo. „Vedro, prosím!"

Džervin sa zasmial. Držal ma rukou okolo pliec a trpezlivo čakal, kým sa vyvraciam. Ale ja nie a nie skončiť. Vychádzala zo mňa hustá hnedastá pálivá žlč, ktorá vo mne vyvolávala obrazy hadieho jedu. Po chvíli Majster Hromu rozhodol, „V poriadku! Nechaj svoje telo tak a vráť sa k svojej podstate Lietajúceho Draka."

Stiahol som svoje vedomie z tela. Nevoľnosť okamžite ustúpila. Posadil som sa a chrbtom sa oprel o živú stenu.

Sem a tam cez okraje času. Tma jasnejšia ako milióny sĺnc. Videl zrod života, skvapalnené svetlo, keď Mesiac a Zem boli jedným.

„Chceš trochu vody?" ponúkol mi Džervin.

„Vody?" Vo sférach mnou prebehlo zaváhanie. Priestorová Matica mi to objasnila:

Voda na pitie.

„Voda na pitie, pravdaže! Nuž, nevidím dôvod, prečo nie. Chcem povedať nie, ďakujem. Džervin, myslím, že vo sfére Veľkého Mravca sa ide udiať niečo naozaj dôležité. Chceli by ste tam ísť so mnou?"

Priestorová Matica, prístup udelený.

Džervin zahvízdal a cez hlasový kanál zavolal Alsibyadi, „Biely Orol, Zar by momentálne vedel oceniť jednu z tvojich návštev." Vysvetlil jej, čo sa mi prihodilo a potom jej dal pokyny, „Keď skončím s jeho liečením, odprevadím ho k portálu ženského krídla, kde ho vystrelím do navigačného poľa chodieb. Uisti sa, že ho na druhom konci chytíš."

12.22 Ohlásenie príchodu Lietajúceho Draka

„Ako sa má Pán Veľký Drak?" privítala ma Alsibyadi na mojom nádvorí.

„Oveľa lepšie, Slečna Orla! V chodbách som vyronil takú malú záplavu sĺz a to mi urobilo veľmi dobre." Uvedomil som si, že ľalia, ktorú som odtrhol v Džervinovom apartmáne, je stále v mojej ruke. Vložil som jej ju do ruky a zrútil sa na Dračiu bránu.

V náručí Matky Nekonečnej Noci.

Alsibyadi si rozpustila svoje dlhé vlasy a tie jej padli až k pásu. Ľaliu si upevnila na boku hlavy. „Ako išiel kuren-džaya tréning?" opýtala sa ma, keď sa posadila po mojom boku.

„Myslím, že by som mal radšej ďalej trénovať aj čierny tanec, len pre istotu. Povedz mi o svojom chlapcovi."

Alsibyadi na tvári rozkvitol úsmev. „Je na ceste sem zo sveta Ducha. Anjeli Semena mi oznámili, že jeho duša pristane v mojom tele o sedem týždňov. Vlievajú do mňa toľko zlatého svetla, pozri..." nasmerovala svoju prítomnosť k môjmu Hrotu.

„Nie!" zareval som a so zaťatými päsťami som sa posadil.

Jej jasné hnedé oči sa doširoka otvorili a v rozpakoch naklonila hlavu, sledujúc ma so svojou príznačnou pohlcujúcou intenzitou, uvažujúc, čo sa bude diať ďalej.

„Prepáč!" jemne som jej položil ruky na plecia. „Na sekundu som si myslel, že som naspäť v akcii. No pozri, zase som ťa skoro udrel!"

„Si nebezpečný priateľ!" nádych irónie jej nadvihol kútik úst.

„Alsibyadi," nechal som sa padnúť naspäť na bránu, „necítim sa na to. Začínam uvažovať, či..."

„Mlč, muž Zákona!" prerušila ma. „Tvoj učiteľ je jedným z najmocnejších Hrotov v celom kráľovstve."

„V poriadku, v poriadku," zavrel som fňukajúcemu spáčovi ústa. „Ukážeš mi to zlaté svetlo?" Uvoľniac celú obranu, dovolil som jej prevziať kontrolu nad mojím Hrotom.

Jej mocná vrúcna prítomnosť prenikla moju energiu a začala do mňa vtekať zlatá rieka.

Žiarivý entuziazmus Siete Lásky.

„Takže takýto je pocit pri tehotenstve?" žasol som. „Ale veď to je magické! Tekuté zlato, ako v srdci Draka. Je to ako cestovať do Hlbokých, ale naozaj veľmi hlbokých Podsvetí."

„A to je len začiatok tehotenstva," pomädlila si ruky vysoká kňažka.

„Aj ja chcem byť tehotný!" rozosmial som ju. „Som si istý, že Džervin by to dokázal zariadiť. Alebo by Lermon mohol za mňa poprosiť Barkhan Zéra."

Nekonečný žiaľ muža, ktorý musí piť čaj z horkých bylín. Veľký mudrc, Lermon, vie, ako šialene milovať.

Alsibyadi sa prestala smiať. „Odkiaľ prichádza ten hlas?" vynaložila vedomé úsilie, aby si nezahryzla do pery.

„Nie som si celkom istý," vzpriamene som sa posadil a chytil ju za ruku. „Je to guláš príchutí Lietajúcich Drakov, z ktorých nie všetky sú moje. Občas predpovedá budúcnosť. Niekedy oznamuje novinky diaľav... čudné správy, ktoré dokážu sprostredkovať len multidimenzionálne slová Lietajúcich Drakov. Občas preberie kormidlo Priestorová Matica a uťahuje si zo mňa. Keď myslím na Elyani... to je ono. Už zase to robí! Vidíš?"

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

Alsibyadi zachytila len záblesk signálu v mojom Hrote. „To som nepochopila. To bola Priestorová Matica?"

Prikývol som. „Ponúka mi, že ma projektuje do Elyaninej spálne. Robí mi to v jednom kuse."

Alsibyadi sa zachichotala. „Urobil si to?"

„Pravdaže nie!"

„Mal by si si overiť Zákon Nepoškvrnených, Lietajúci Zar-ka. Možno tam nie sú žiadne ustanovenia, ktoré by im bránili komunikovať so sférami diaľav. Prečo by sa Nepoškvrnená nemohla rozprávať s malým Lietajúcim Drakom?"

„Bál by som sa, že sa nejako previním proti jej Zákonu."

Nenaliehala. „Priestorová Matica..." to ona ťa navigovala tú noc, keď som ťa videla vystreliť hore do sfér?"

Na nič také som si nespomínal. „Porozprávaš mi o tom?"

„Tesne potom, ako si havaroval," začala, „som ťa videla vychádzať z Dračej brány a prefrčať cez hmly neuveriteľnou rýchlosťou. Snažila som sa vcítiť do tvojho Hrotu, ale výsledok vôbec nebol taký, aký som očakávala. Okamžite ma to vyhodilo z tela a zistila som, že cestujem za tebou. Prebiehalo to tak rýchlo, až som si myslela, že moje astrálne telo ide vybuchnúť."

„Lapená Priestorovou Maticou!"

„Desivé!" sťažovala sa energicky. „Za necelé tri sekundy sme dosiahli okraj sfér Melchisedeka. Vstúpili sme do diaľav a rýchlosť sa ďalej zvyšovala! Takto to išlo ďalej a ďalej, až kým..."

Priestorová Matica, mód prezerania archívu aktivovaný.

Explózia.

Alsibyadi, zrnko piesku v oceánu diaľav.

Čas zastáva. Kontrolu preberá nekonečnosť.

Priestorová Matica posiela signál. „Semeno Bieleho Orla!"

Vypočuté.

Spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti, okamžitá odpoveď.

Gigantický oblak, nezmerný. Na ceste. Lietajúci Drak, ktorý dospel za mnoho kozmických cyklov.

Milenec Bieleho Orla.

Zahaľuje Alsibyadi, maličkú čiastočku svetla, svojou starobylou prítomnosťou.

Nežne k nej prehovára.

Ukazuje jej mystériá diaľav.

Bezhraničnosť. Lemniskátové srdce. Elixír nekonečnosti.

„Vrátim sa s darom pre Bieleho Orla a s darom pre Hrom. Buď mojím poslom, povedz im to."

Alsibyadi, večná Belosť, sedela na purpurových kvetoch trávnika, držiac môj pohľad, sledujúc multidimenzionálne obrazy archívu Priestorovej Matice.

Toľko lásky.

12.23 Tréning kuren-džaya

Druhý kuren-džaya tréning dopadol rovnako katastrofálne ako prvý. Džervin sa mi pokúsil pomôcť Hrot-posilnením môjho trojuholníkového uzamknutia a dal mi tiež zopár tipov Hromu. Ale nič nefungovalo. Fridrik do mňa dve hodiny púšťal sprchy jedovatého svinstva. Jediným pokrokom bolo, že keď som sa tentokrát vrátil do Džervinovho apartmánu, podarilo sa mi počkať na vedro, kým som začal zvracať.

Kým som zvracal a zvracal, Džervin ku mne prehováral láskavými slovami.

Načerpajúc sily z Podsvetia, konečne sa mi podarilo dať svojho Draka dohromady. Skoro popoludní som zaklopal na Fridrikove dvere, pripravený na ďalší nápor.

„Počúvajte, Veliteľ," povedal Fridrik jemným hlasom, „mne nerobí radosť, keď vidím, že vám je z toho zle."

„Vôbec nie, môj priateľ v Zákone! Som vám úprimne vďačný za to, čo pre mňa robíte. Viete, ja som bol na kuren-džaya už dlho zvedavý. Teraz aspoň vidím, o čo som prišiel, keď som sa nenarodil v Džex Belarane. No tak, poďme to ešte skúsiť!"

„Rozmýšľal som nad inou metódou, ktorá by vám pomohla štruktúrovať váš Hrot," povedal. „Je to technika, ktorú Lovci Džex Belaranu hojne využívajú." Keďže som zaváhal, obdaril ma svojim suchým úsmevom, „Nebojte sa, nenapojím vás na myseľ Strážcov."

Fridrik, mŕtvy. Zabili ho.

Nasledoval som ho do hudobnej haly. Tam svoj Hrot napojil na priestor vedomia okolo nižšej časti sveta bohov a v tme viditeľnej haly vylúdil neprerušovaný 'úúúh' zvuk.

Po niekoľkých sekundách nechal zvuk stíchnuť a obrátil sa na mňa, „Teraz to urobte vy."

Z Hrotu som držal rovnaké spojenie, ale nedarilo sa mi vyprodukovať neprerušovaný tón. Výška môjho 'úúúh' zvuku kolísala raz hore, raz dole, občas prerušovaná zúrivými škrekmi a bzučaním.

„Zaujímavý priestor, však? Tie impulzy, ktoré prerušujú váš zvuk, sú presne ako tie kolísavé vlny, ktoré Lovci vysielajú na nepriateľa, aby prelomili jeho Hrot," vysvetľoval Fridrik.

Prečo by sa Nepoškvrnená nemohla rozprávať s Lietajúcim Drakom?

Môj 'úúúh' zvuk stále skákal hore a dole. „Ide to príliš rýchlo, takže kolísavú vlnu ani nestihnem zachytiť!" sťažoval som sa.

Fridrik so mnou trénoval, až kým som nedokázal vyprodukovať dvojsekundové neprerušované 'úúúh'. Potom ma Hrot-napojil do inej vrstvy, ktorú bolo ešte ťažšie previesť na neprerušovaný zvuk.

Zdalo sa, že jeho trpezlivosť nemá hraníc. Zostával so mnou celé hodiny, starostlivo ma pozoroval, analyzoval moje chyby a prichádzal s návrhmi, ktoré postupne zlepšovali moju Hrot-stabilitu. Bol presný a ostrý, vždy predvídal môj ďalší ťah a rozosmial ma zakaždým, keď cítil, že vo mne narastá zúfalstvo.

„Viete, čo ma nakoniec primälo pridať sa k Archívnemu tímu v Lazére?" povedal na konci popoludnia, keď videl, že viac už nezvládnem. „Keď som prvýkrát navštívil ich kaplnku, všetci sa smiali. Kameň, na ktorom tím pracoval celé mesiace, sa práve rozpadol. Esrevin Hnedého Rúcha vybuchol do smiechu ako prvý. A všetci jeho muži sa k nemu pridali. To mi pripomenulo Džex Belaran, kde sa ľudia naozaj vedia smiať. Raz, počas poslednej fázy môjho dvanásťročného Hrot-tréningu, som sa dopustil obrovskej chyby. Takmer sa mi podarilo odpáliť ochranný štít, ktorý Džex Belaran zdieľa so svätyňou Verzazyela. Súviselo to so zdrojovými kameňmi. Zdrojovými kameňmi Džex Belaranu! Masívne sily, od Strážcov.

Keď som si uvedomil, čo som urobil, zdesil som sa. Džorandžeran bol práve v miestnosti. Videl zo zdrojového kameňa prichádzať smrtiacu vlnu a použil svoje vysoké sily, aby ju neutralizoval. V miestnosti nastalo hrobové ticho. Všetci čakali, čo bude ďalej. Džorandžeran držal v ruke zelený nápoj. Polovicu z neho si vylial na hlavu a vybuchol do smiechu. A keď som sa začal smiať spolu s ním, zvyšok nápoja vylial na hlavu mne. Bolo to jedno z najväčších otvorení v mojom živote." Fridrik z ničoho nič vyvolal sériu hlbokých hlasných zvukov, ktoré zahrmeli ako rehot stovky titanov.

Bolo to také desivé, až som zistil, že volám na pomoc Draka.

Fridrik sa pousmial a naplnil halu ešte väčším rehotom, akoby sa na mne smial celý amfiteáter.

Smial som sa spolu s imaginárnym davom a tlieskal som rukami.

Potom sa v astrálnej atmosfére haly ozval rámus aplauzu publika.

Vo sférach Modrej Lagúny, Lietajúci Drak čaká na tvoje volanie. Nepoškvrnená niť. Naplň svoju prísahu. Priestorová Matica pomôže.

„Dokážete robiť, čo len chcete!" žasol som.

„Takmer," odvetil virtuóz.

„Povedzte mi, Fridrik, tento Džorandžeran vyzeral byť veľmi múdry muž. Prečo dosadil Persepsa ako svojho nástupcu tak skoro?"

„Skutočne veľmi múdry muž," povedal Fridrik a na chvíľu sa zamyslene odmlčal. „Mimochodom, ešte stále žije. Džorandžeran je ako Esrevin a Džervin. Predvídal časy veľkých nepokojov a chaosu. Možno preto odovzdal Persepsovi vedenie Džex Belaranu tak skoro. Zrejme chce, aby v čase, keď v kráľovstve vypukne peklo, bol už skúseným najvyšším veliteľom. Ktovie! Džorandžeran vtedy všetkých prekvapil, keď predal moc Persepsovi. Mnohí si mysleli, že jeho nástupcom bude Henrik. Nedočkali sa ale žiadneho vysvetlenia."

Prinúť ho hovoriť. Nájdi mŕtvolu.

„A čo Perseps," opýtal som sa. „Môžeme mu dôverovať?"

Fridrik pokrčil plecami. „Som si istý, že Džorandžeran by sa vám veľmi páčil, Veliteľ. Perseps... nie je mužom srdca ako vy. Je na ňom niečo nemilosrdné. Necítil som sa pri ňom dobre. Raz som s ním bol vyslaný na lov, spolu so štyrmi ďalšími Lovcami. Šesť obrov, ktorí boli z kraja Snežných Hôr vykázaní, prešlo cez hranicu. Neurobili nič zlé, len sa prišli nadýchať hmiel. A čoskoro potom, ako sme sa za nimi pustili, ušli. Preč z kraja. Ale Kayala-ha Persepsovi to bolo jedno. Donútil nás bežať za ich nezákonnými zadkami celých sedem týždňov. Keď sme ich dolapili, boli už takmer na Východnom Polostrove. Perseps ich všetkých šiestich chladnokrvne zabil, jedného po druhom. Hrot-udusenie trojuholníkovou sieťou je škaredá smrť, Veliteľ. Škaredá! Už na začiatku lovu sa rozhodol, že ich odstráni. Keby stihli dôjsť až do Citadely nefilimských obrov, ani to by ho nezastavilo. Proste Kayala-ha. Aj tak by si ich našiel a vyžmýkal z nich zákonného ducha. Ale kto má z toho aký úžitok? Tým som si nie istý," Fridrikova tvár sa zatvorila. „Ale dokážem pochopiť, prečo chcel Džorandžeran dosadiť tohto Kayala-ha muža, aby sa postaral o jeho ľudí, keď vypukne peklo. Kým Perseps velí Džex Belaranu, Snežné Hory budú pre nefilimských ľudí bezpečným prístavom. Jedinou vecou, ktorej by sa mohli obávať, je invázia obrov. Z východu."

„Je to reálne nebezpečenstvo?" opýtal som sa.

„Mohlo by byť. Obri sa už v minulosti mnohokrát odtrhli z reťaze a vydali sa rabovať a plieniť. A ak vypukne peklo, ktovie? Obri Východného Polostrova, tí sú úplne nepredvídateľní!" Fridrikovi sa opäť na tvári objavil jeho suchý úsmev, „To preto, že sú odchovaní na jede Strážcov."

„Mohli by na nás zaútočiť?"

„Ak by sa tak niekedy rozhodli, potom nech sa Pán Melchisedek nad nami zmiluje!" pozdvihol ruky Fridrik. „Obri sú držiteľmi zvláštnych síl. Síl, ktoré zdedili po Strážcoch. Ťažko sa im dá vyrovnať! Veľmi ťažko! A ešte nikdy neviedli vojnu bez toho, aby nezničili všetko, čo im stálo v ceste. Tých šesť obrov, o ktorých som vám rozprával, tí patrili k prostému ľudu. Ale armáda Východného Polostrova, to je iné. Elitní Hrot-vojaci, ako Zelená Garda. Och, Námah, tí sú nebezpeční! Nemáte predstavu v Zákone. Desiví."

Obri na zozname mojich potenciálnych nepriateľov? To bola posledná vec, ktorú som potreboval.

Napadnú Eisraim. Vyplienia svätyňu.

Striaslo ma.

„Čože?" zamračil sa Fridrik.

„Nič!" vyhýbavo som hľadel bokom a nechal som konverzáciu upadnúť.

Keď Lovec odišiel, ja som zostal v hale a ďalej trénoval cvičenia, ktoré ma naučil.

Neskôr ten večer dokvitla na návštevu Alsibyadi. Keď som pocítil, že vstupuje do haly, napojil som svoj Hrot na Svetlo Bieleho Orla, naplniac tak halu úžasnými nebeskými harmóniami.

„Túto hudbu poznám!" Alsibyadine oči narástli na dvojnásobok. „Už som ju počula mnohokrát."

„Zvláštna zhoda okolností!" Vcítil som sa do jej Hrotu, „Počúvaj! Toto je zvuk, ktorý prichádza so zlatým Svetlom Anjelov Semena."

Bohatá plnosť zvuku rozohriala astrálny priestor.

Zatlieskala rukami, „Zakaždým, keď ťa prídem počúvať, sú tie zvuky krajšie. Urobíš pre mňa ešte raz zvuky Lietajúcich Drakov?"

Zatvoril som oči a vyšiel vysoko do stĺpca Ducha.

Týždňový masaker. Tomoristan padne do rúk obrom. V mesiaci, ktorý bude nasledovať, si obri podrobia a vyplienia kraje Severných Jazier a Lazéry - znásilnené ženy, povraždené deti, rieka Fontelayna červená od krvi. Svätyne Laminindry a Lazéry budú vydrancované a roztopené, nikto neprežije. Potom budú obri pochodovať na Eisraim.

Keď som opäť otvoril oči, Alsibyadi ma držala za ruku. „Zar, si v poriadku?"

„Hm... Čudné priestory... Bol som dlho mimo?"

„Pár minút. Ale tie zvuky, ktoré si robil, boli... dosť desivé."

Vyvolal som mierumilovnú hudbu Bieleho Orla a postupne sa na Alsibyadinej tvári opäť objavil úsmev.

Let Orla na Okraji Výšin.

„Ako to robíš?" bola zmätená.

Luskol som prstami. „Vúf!"

„Vieš, že to nesmieš hovoriť!" plesla ma po pleci.

Spadol som na dlážku, akoby mi práve uštedrila obrovský úder a naplnil som astrálny priestor haly hlukom hlučného smiechu.

Alsibyadi sa chytila za hlavu a smiala sa spolu s priestorom. Keďže som zostal ležať na dlážke, sadla si na päty vedľa mňa. „Máš dobrú náladu, Lietajúci Zar-ka?"

„Drak, že mám! Fridrik vynašiel novú metódu, pri ktorej už nemusím znášať Hrot-výprasky... aspoň pár dní! Majster Džervin sa bude tak nudiť: už žiadne zvracanie do vedier."

„Pochválený buď Pán Melchisedek!" Alsibyadi sa tešila spolu so mnou. Počas zákonného rozhovoru, ktorý nasledoval, sa ma opýtala, či som počul, že Maryani sa už vrátila do svätyne.

„Zákonne výborne! Potrebujem s ňou hovoriť. A čo Vlnko?"

„Nuž, nuž... myslím, že on a Maryani si počas svojho pobytu v Lazére vymenili zopár ostrých slov."

„Vlnko a ostré slová? Tomu sotva dokážem uveriť. Povedz mi, čo sa stalo?"

„Viem len toľko, že Maryani nazvala Vlnka prasaťom v Zákone a teraz sa s ním odmieta rozprávať. Dokonca mu ani nedovolila vrátiť sa s ňou do Eisraimu. Vlnko je taký zúfalý, že jej ponúkol svoje ospravedlnenie."

Tak to bolo prekvapenie ako Drak! „Vlnko a ospravedlnenie?"

„Áno! Ale Maryani jeho ospravedlnenie odmietla. Povedala mu, že aj keby zmenil svoje spôsoby, nie je si istá, či sa s ním bude rozprávať v nasledujúcom živote."

12.24 Pavúk v hrnci

Džervin pred ďalším Hrot-tréningom preskúmaval moju energiu. „Niekde tu je pavúk v hrnci... niečo niekde nie je v poriadku..." prehovoril z výšky fontány.

„Nalepila sa na mňa pri tréningu kuren-džaya nejaká zlá energia?"

„Nie, myslím tým niečo zlé v súvislosti s tým plánom. Zmocniť sa zdrojového kameňa Líščích Lovcov..." Udržiaval očný kontakt so živou stenou akvamarínovej komnaty.

„Myslíte, že sa nás Perseps pokúša oklamať?"

„Hm..." Džervin si žmolil bradu. „Vieš... táto misia je pre tvoj duchovný vývoj vynikajúca. A je to jedna z najlepších možných príprav pre rolu, ktorú budeš musieť zohrať v čase Rytierov."

Ak ju nezničíš, Rex zničí nás všetkých.

Úplne ma to ohromilo. „Chcete povedať, že už teraz sa pripravujeme na Bratov Rytierov?"

„Pravdaže! Musíme! Počas vojen Apokalypsy rozpútajú temné sily také besnenie, že v stávke bude samotné prežitie ľudstva - zabíjanie a ničenie, aké svet od svojho začiatku nikdy nevidel. Budeš tam, bojujúc z Hrotu, a ja budem s tebou. Naučiť sa Hrot-tajomstvá nefilimských Lovcov je jednou z mnohých vecí, ktoré Majstri Hromu chcú, aby si podstúpil v rámci prípravy na túto úlohu, takže tvoj tréning s Fridrikom plne schvaľujú. Ale aj tak, stále je tu niečo..." natiahol ruku ku kytici kvetov a odtrhol strakatú orchideu, „čo v tejto operácii proti Líščím Lovcom nevonia dobre."

Zavlnil som nozdrami, ale nič som nezacítil. „Zistil Majster Esrevin niečo nové ohľadne zradcu?"

„Esrevin, ktorého zrak Hromu je hlboký, strávil posledné týždne dôkladným skúmaním svojho tímu a stoviek iných ľudí v Lazére. Objavil niekoľko vecí - zlodeja v kuchyni a tri staré kňažky, ktoré si vo svojich spálňach nezákonne chovajú filosteropy. Ale prisahá na líniu, že všetci muži a ženy ktorí s ním pracujú na projekte Archívu, sú lojálni a úprimní."

„Tak potom... špionážne pole?"

„Nie!" zahrmel Džervin kategoricky.

„Nuž, nuž, nuž... tak potom museli Odpadlícki Lovci získať tie informácie pomocou nejakej magickej zbrane, ktorú nepoznáme!" usúdil som.

Džervin urobil grimasu.

Tentokrát som nadobudol absolútnu istotu: on pochytil ten zvyk od Teyani a nie naopak.

12.25 Príchod tajného darčeka

Keď dorazila na moje nádvorie, Maryani si rovno išla sadnúť na Dračiu bránu a zakotvila svoju energiu v hĺbkach Zeme. Od svojho návratu z Podsvetí trošku pribrala. Jej pokojná krása prekvitala. V jej aure bolo ešte viac zlata ako inokedy a neustále z nej vyžarovali mocné vrúfovacie vlny.

„Dostal si nejaké správy od Elyani?" pýtala sa.

Hľadiac do hmiel, potriasol som hlavou.

Maryani nafúkla líca a vydala jemný pískavý zvuk. Z jej úst vyšiel oblak zlatého svetla a plával smerom k môjmu srdcu. Keď ho dosiahol, bol som okamžite povzbudený a zohriaty jej milujúcim citom.

„Ako to robíš?"

„Je to trik, ktorý ma naučil Vasúk. Mám ti ukázať, ako môžeš takéto oblaky posielať Elyani?"

Na pár sekúnd som zadržal dych. „Zákon Nepoškvrnených je hrozne prísny. Keby som začal robiť takéto veci, mohol by som Elyani dostať do problémov."

„Chápem," povedala a fúkla na mňa ďalší radostný oblak.

„Takže Vlnka si nechala v Lazére?"

„Áno, rozhodla som sa, že sa s ním už nechcem rozprávať. Ale najprv som požiadala Džervina o radu: nechcela som, aby osobné veci boli prekážkou pri Archívnej misii. A vieš, čo Džervin povedal?"

„Hm..." žmolil som si bradu. „Áno! Povedal, že pre Vlnkov duchovný vývoj by bolo vynikajúce, keby si sa s ním nejaký čas nerozprávala."

Maryani sa zamračila, „Ako si vedel? Džervin ti o tom hovoril?"

„E-e! Niektoré veci mi nemusí nikto hovoriť."

„Hrom pozná Hrom," zasmiala sa.

„Tak nejako. Povedz mi, ako pokračujú Archívne kamene."

„Kvitnú ako ruže vo Vasúkovej záhrade. Situácia je zákonne v poriadku, všetky prekážky sú prekonané. Myslím tým okrem Vlnkovej zlej povahy." Pokračovala, „Normálne sa mäkké kamene ponechávajú vo vedrách so slizom, aby tam vykryštalizovali. Potom sa vyberú von a na vzduchu sa nechajú vyschnúť. Kým sú v slize, sú zraniteľné a aj slabý vplyv ich dokáže rozpustiť. Ale keď vyschnú, sú celkom stabilné.

Pri Archívnych kameňoch je ten veľký problém, že nikdy nevieme, kedy presne prenos Archívu prebehne, takže kamene musíme držať v slize až do poslednej minúty, kedy budú nabité na prenos. Kamene tak zostávali v slize celé roky a to je aj dôvod, prečo sme ich toľko stratili. Ale hermafrodické kamene, ktoré sme s Vlnkom vyrobili, sú oveľa múdrejšie. Môžu byť naprogramované a preprogramované aj keď už boli vysušené a stabilizované."

„Už ste nejaké z nich dokončili?"

„Skoro!" povedala Maryani a jej tvár sa od spokojnosti zaokrúhlila. „Daj mi nejaké dva až tri týždne a všetko bude hotové."

„Nuž, nuž... Maryani, nerád ti to hovorím, ale nastala zmena plánu. Chcem, aby boli všetky kamene nateraz ponechané nedokončené."

„Čo to má znamenať v Zákone? Uvedomuješ si, koľko úsilia sme všetci do tých kameňov vložili? Pracovali sme vo dne v noci, len aby sme boli pripravení, keby bol signál na prenos Archívu vydaný skôr, ako sme očakávali."

„Moja... máme tu zopár problémov. Nedávno som sa dozvedel, že Čierni Lovci, a pravdepodobne aj iné skupiny nefilimských Lovcov sú pravidelne informovaní o stave našich kameňov. Títo bastardi v Zákone vedia dokonca aj o Archíve! Cez niekoho unikajú informácie a my nevieme cez koho. Tvrdou realitou je, že akonáhle budú kamene dokončené, môžeme od Lovcov očakávať návštevu, a nebude to zdvorilostná návšteva."

Maryani vydala Džervinov hlasný hvizd hroziacej kozmickej katastrofy. „Tak to odtrhne cec... chcem povedať, to je neuveriteľné!"

„A musí to zostať v prísnom utajení. Jedinou ďalšou osobou, ktorá o tom má vedieť, je Vlnko. Jeden z našich problémov je, že Odpadlícki Lovci ho považujú za jedného z najlepších výrobcov kameňov v kráľovstve. Mohli by sa ho pokúsiť uniesť."

„Čože?" Maryanin Drak sa rozohnil. „Takže Odpadlícki Lovci chcú proti nám začať vojnu, je tak? Hovorím ti, že ak sa dotknú Vlnka, tak tú vojnu aj budú mať. Ale prečo si nás okamžite nevaroval?"

V čase prenosu Archívu už budú Maryani a Alsibyadi na ceste do Aegyptonu. Nagaovia ich budú ochraňovať.

„Džervin a Esrevin chceli pár dní úplného utajenia, aby mali čo najväčšiu šancu nájsť zradcu. Na ten čas sa osobne zaručili za Vlnkovu bezpečnosť. Tak či onak, kým si bola s ním, vôbec som sa o neho neobával. Lovci sa tvojim silám nevyrovnajú."

„Ale čo keby Vlnko vyšiel zo svätyne osamote?"

„E-e! Esrevin by mu to nedovolil."

„Čože? Ale veď Vlnko je ako z divých vajec! Keď si niečo zaumieni, nikto ho nezastaví, dokonca ani ja nie!"

„Ani ty?"

Maryani sa pousmiala. „Chcem povedať, že niekedy ani ja. Ale počúvaj, Zar," pohliadla mi priamo do očí, „Chcem ísť a osobne priviesť Vlnka do Eisraimu, tak skoro, ako to len bude možné. Dohodnuté?"

„Myslím, že by som mal radšej súhlasiť, že?"

Maryani sa spokojne usmiala a z jedného z vreciek na svojich šatách vytiahla nádherný veľký kameň.

Bola to Lilu.

Použijúc hlasový kanál, zavolala do Lazéry, „Počúvaj, Vlnko," povedala mu, „stále sa s tebou nerozprávam, ale chcem, aby si zostal vo svätyni a počkal na mňa. Je to veľmi vážne..."

Aby som im poskytol súkromie, vyšiel som na strechu Modrých kňažiek a zahľadel sa do hmiel. Boli také husté, že som ani nedokázal vidieť Malchaskovu vežu.

Čakal som.

Trvalo to takmer dvadsať minút, kým sa ku mne Maryani pripojila. „Všetko je zariadené," povedala so sebaistým Naga-úsmevom. „Prisahal na Poslednú Hmotu, že kým neprídem, jeho riť sa z kaplnky ani nepohne."

„Malý Naga, čo sa to porobilo s tvojím slovníkom?"

„Ja viem, musím byť opatrnejšia," usmiala sa úprimne.

Z čista Hrot-jasna sa zrazu opýtala, „Zúčastní sa Vlnko prenosu Archívu?"

Spoza Priesmyku Večnosti, Lietajúci Drak sa vráti.

„Pravdaže! Vlnko sa zúčastní každej jeho fázy. Chcem, aby bol so mnou aj na Planine Sorany, keď sa kamene dvoch svätýň spoja a Majstri Hromu vykonajú prenos Archívu do Polí Pokoja."

„Ak Vlnko ponesie Archívny kameň z Lazéry na miesto prenosu, dovolíš mi doprevádzať ho?" spýtala sa Maryani.

Vtedy už bude päť Bielych Orlov skoro v zemi Aegypton.

„To znie ako výborný nápad," schválil som.

„Cítim veľké nebezpečenstvo, Zar! Keď to nastane, chcem byť pri ňom."

Lazéra, jedna veľká vatra. Esrevin, zavraždený obrami. Melchard a Namron, zabití v kopcoch. Potom budú obri pochodovať na Eisraim.

Cez hlasový kanál sme prijali správu od Namrona, „Zar, môj priateľ v Zákone, cez hlavný vchod svätyne práve vošiel tím šestnástich zákonných murárov. Priniesli ti nejaké veci."

„A to je čo, v Zákone?" opýtal som sa.

„Žrď, päťdesiat zákonných stôp dlhú a tiež jednu čudesnú vec. Vyzerá to ako vežička na vrchole majáka. Je to veľmi veľké."

„Idem, Namron."

„Čo je to?" Maryanin Drak od zvedavosti až zasvietil.

„Jeden môj priateľ sľúbil, že mi pošle darček," povedal som.

„Och, vážne? Darček, ktorý nesie šestnásť zákonných murárov? Môžem to vidieť?"

„Pravdaže! Stretneme sa pri hlavnom vchode svätyne. Teraz ma ospravedlň, musím bežať. Uvidíme sa tam," povedal som a vykročil na susednú strechu.

„Ja chcem ísť s tebou po strechách!" povedala a pustila sa za mnou.

Zastal som a zamračil sa na ňu.

„Ále, nejdeš zase začať, že nie?" vykríkla. „Viem úplne presne, čo môžem a čo nemôžem robiť!"

Pohliadol som jej priamo do očí. Môj Drak vrúfujúci v hlbinách, Priestorová Matica zavesená do jej Hrotu, nekonečnosť nad našimi hlavami, pomalým krokom som k nej podišiel.

Maryani, ty si niekedy taký tŕň v päte!

„Čože?" povedala nesmelo a tak trochu zmätene, keďže si nebola celkom istá, kto to k nej vlastne prehovoril.

Položil som jej ruky na plecia a vtisol jej na líce dlhý a hlasný bratský bozk. Potom som sa rozbehol po strechách.

„Čože?" zopakovala. Potom sa rozbehla za mnou, pričom si oboma rukami pridržiavala šaty. „Počkaj! Počkaj na mňa!" kričala.

Nemusel som na ňu čakať - bežala a skákala ako filosterop. Za menej ako tri minúty sme dorazili k oblúku hlavnej brány svätyne, kde nás Namron zákonne pozdravil.

Dole stálo šestnásť zákonných murárov, spolu s hlúčikom, ktorý sa okolo nich zhromaždil, a všetci sa na nás pozerali a priateľsky nám mávali.

Preniesť veci, ktoré priniesli, nebola žiadna maličkosť. Žrď bola príliš dlhá, aby sa zmestila do chodieb ženského krídla. Namron, Maryani a ja sme ju museli preniesť po strechách. To bola tá ľahká časť.

Omnoho náročnejší bol prenos druhého predmetu. Bola to krásna šesťuholníková vežička, viac ako päť zákonných stôp vysoká. Šesť strán bolo zhotovených z priehľadného plasu, pričom každá mala asi dve stopy. Špicatá strecha bola z medi, rovnako ako podlaha, v strede ktorej bol vyvýšený piedestál. Na piedestáli bola pripevnená veľká olejová lampa.

Táto konštrukcia bola príliš široká, schodišťami ženského krídla by neprešla. Musela byť teda prenesená naokolo, k bočnému vchodu na severe svätyne, na konci ženského krídla. Odtiaľ ju dostali na nádvorie Modrých Kňažiek. Zákonným murárom pomáhali Namronovi muži a tiež všetci kňazi, ktorí sa pripojili k tejto veselej procesii. Smiech a tlieskanie rúk zanedlho pritiahli ešte viac kňazov a kňažiek. Malý dav každého nového prichádzajúceho privítal krikom, „Zar Hnedého Rúcha dostal darček! Pôjde na jeho strechu!" Noví hostia sa pridali k veselej atmosfére, odpovedali tlieskaním a gratulovali mi.

Keď sme došli k ich kaplnke, Modré kňažky prerušili svoj prorocký rituál a vyšli von, aby nám pomohli. Obdivovali skvelú remeselnícku prácu a priniesli nám tiež svoje rebríky. Dvadsať mužov sa vyšplhalo na strechu kaplnky. Pomocou hrubých povrazov a za hlasného pokriku, ktorým vzývali pomoc bohov, začali vežičku vyťahovať nahor. Nadšený dav ich zdola podporoval. Ľudia boli celí šťastní, že môžu prispieť svojim dielom, a tiež vzývali bohov.

Po veľkom a zákonnom úsilí sa vežička konečne ocitla na streche a dav zareagoval hlučnými ováciami. Potom to trvalo už len päť hodín, kým zákonní murári vežičku na streche upevnili. Dav zostal po celý čas na trávniku a pozorne sledoval každý ich pohyb.

Nakoniec bola na stenu bývalej Elyaninej spálne pripevnená žrď, ktorá odtiaľ vysoko vyčnievala nad susedné strechy. Keď bolo všetko dokončené, jeden zo zákonných murárov mi podal balík, v ktorom som našiel dlhú hnedú vlajku a povrazy, aby som ju mohol pripevniť na žrď. Prvé vytiahnutie vlajky vyvolalo v dave hlučnú a zákonnú radosť.

Potom všetci strávili nejaký čas zákonným blahoželaním všetkým ostatným. Stojac na streche Modrých kňažiek, musel som predniesť krátku zákonnú reč a poďakovať ľuďom za ich podporu. Potom zákonní murári odišli, Modré kňažky pokračovali vo svojom rituále, a všetci ostatní kňazi a kňažky sa vrátili k svojej zvyčajnej zákonnej činnosti.

Ocitol som sa sám na streche Modrých kňažiek a hľadel som na vežičku.

Na čo čakáš?

Do Elyaninej izby som zbehol po olej, naplnil som lampu a zapálil knôt. Potom som sa posadil tvárou k Elyaninmu oknu, ktoré bolo stále zahalené hmlami.

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

„No výborne!" zakričal som rozhorčene. „A čo by sa stalo, keby som to urobil?"

Leť, Drak! Leť vysoko!

Aké ľahké.

To, pravdaže, nepočítam posledný prípad cestovania Priestorovou Maticou, keď som sa rozptýlil od jedného konca Veľkej Kozmickej Noci po druhý, moje astrálne telo bolo prevrátené hore nohami alebo úplne rozobraté a Džervin musel v daždi držať kúsky môjho Draka pokope. Priestorová Matica nebola, jemne povedané, tak celkom pod kontrolou. Čo keby som minul cieľ a ocitol sa v nesprávnej miestnosti, astrálne tvárou v tvár jednej z tých tvrdohlavých nepríjemných idiotských Nepoškvrnených kňažiek?

Žeby kuren-džaya?

„Mlč, muž Zákona!" pokarhal som sám seba a rozhodol sa vyskúšať navigačný systém Lietajúcich Drakov astrálnou cestou za Maryani.

Naladil som sa na jej veselú Naga-bujarú prítomnosť.

Žiadna odozva od Priestorovej Matice.

„Keď je to zákonné, vtedy nemáš záujem, čo?" uškrnul som sa.

Musel som zariadenie invokovať formálne,

Zar žiada prístup do Priestorovej Matice, navigácia k Maryani.

Okamžitá odpoveď,

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

Išlo to tak rýchlo, že som ani nezaregistroval, ako som opustil svoje telo. Moje astrálne telo sa ocitlo na palube loďky na rieke Svätej Fontelayne.

Maryani bola na ceste do Lazéry.

„Zar!" hneď si všimla moju prítomnosť. „Aké zákonne milé, že si ma prišiel navštíviť. Náš beh po strechách sa mi veľmi páčil."

„Chudák Namron zažil taký menší šok, keď ťa videl bežať so mnou."

„To si nemyslím. Ako sa má tvoja vežička, môj priateľ v Zákone?"

„Už je nainštalovaná. Vedľa nej som nechal svoje telo."

„Bol to darček od Pelenor Ozorenan?" spýtala sa Maryani.

„Čože?" bol som zhrozený. „Kto ti prezradil meno môjho hosťa?"

„Nikto. Je to len tip, ktorý nám dala jedna stará kňažka potom, ako prečítala auru jedného zo strážcov, ktorí táborili pred svätyňou. Takže mala pravdu."

„Och, nie! Nie! Maryani... to malo byť veľké tajomstvo," lamentoval som.

„Ale veď stále je! Nevedia o tom všetci a tí, čo vedia, si aj tak nie sú istí. Ako išlo liečenie?"

Chytil som sa svojimi astrálnymi rukami za svoju astrálnu hlavu. „Toto nemôže byť pravda."

„Stavím sa, že pri liečiteľovi ako si ty, to išlo dobre!" vyhlásila so svojou prirodzenou sebaistotou. „Keby to nešlo dobre, Pelenor by iste zostala dlhšie ako len dva dni. Mimochodom, vedel si, že je mojou vzdialenou sesternicou?"

„Už mám toho dosť, Maryani!" Bol som veľmi nahnevaný. „Už nechcem počuť ani slovo." Zavolal som Priestorovú Maticu.

Pre Lietajúcich Drakov, dostaň ma odtiaľto preč!

12.26 Hudobné polia

Jedného večera, keď som trénoval kuren-džaya, do haly dokvitol Ferman Správcov Polí. „Mrzí ma, že ťa vyrušujem, Veliteľ," povedal sivovlasý päťdesiatročný muž potom, ako sme si vymenili zákonné pozdravy, „ale musím skontrolovať hudobné pole. Ako vieš, je to jedno z polí, ktoré majú byť prenesené do Archívu."

Hrot-sledoval som, ako jeho vedomie vstúpilo do poľa, ale pohyboval sa na mňa prirýchlo, aby som stíhal vnímať, čo presne robí.

„Vidím tu po tebe pár veľmi pekných zvukov," poznamenal.

Nebol som si istý, ako to mám zobrať. Práve som dve hodiny strávil tým, že som šokoval priestor tými najhroznejšími škrekmi a pazvukmi, zúfalo sa usilujúc, aby moje 'úúúh' znelo o pár sekúnd dlhšie.

K môjmu úžasu sa Fermanovi podarilo pole donútiť, aby prehralo melódiu sveta bohov, ktorú som v ten deň hral ešte pred tréningom. Úžasné harmónie, priamo z Nebies Zjavenia.

„Ale ako sa vám podarilo vyvolať tie zvuky?" opýtal som sa.

Môj úžas vyvolal na tvári Správcu Polí spokojný úškrn.

„Si si vedomý toho, že tvoja hudba bude zaznamenaná v Archíve? Rovnako ako každá jedna nota, ktorá bola cez toto hudobné pole zahraná od jeho vzniku. Tisíce rokov hudby."

Správcovia Polí boli zákonne decentní muži Zákona s nezákonne zvedavou mysľou, zdravým zmyslom pre humor, početnými škvrnami na svojich svetlošedých rúchach a zdravou nechuťou k Nepoškvrneným kňažkám. Páčili sa mi. Ale keď som sa od nich snažil učiť, jeden z mojich problémov bol, že toho veľa nenahovorili - okrem nekonečného dávajpozorpodnohy, ktoré sa im nikdy nezunovalo opakovať, keď ich kaplnku navštívili nezasvätení. Niekedy si to pripomínali dokonca aj medzi sebou, len pre istotu. Keď som teraz videl Fermana v takej zhovorčivej nálade, hneď som po tej príležitosti skočil.

„Každá jedna nota zaznamenaná navždy!" snažil som sa vyzerať tak užasnuto, ako som sa naozaj aj cítil. „Ako je také niečo možné?"

„Princíp je jednoduchý," Ferman nasadil otcovský tón, aký používal u mladších Správcov Polí. „V normálnom živote, keď niekto niečo povie, alebo si niečo pomyslí, v zrkadliacom éteri to zanechá odtlačok. Ale ten odtlačok nevydrží navždy. Hmota zrkadliacich éterov, hoci je jemná, uchová odtlačok len na určitý čas." Zahral niekoľko jednoduchých nôt a potom pokračoval, „Hudobné pole generuje svoj vlastný zrkadliaci éter, éter mimoriadne vysokej kvality. V ňom sa uchováva celá pamäť hudobného poľa. V čase prenosu bude táto pamäť donútená rezonovať s Poliami Pokoja."

„A čo v Poliach Pokoja prijme tieto pamäte?"

„Budú to určité zariadenia používajúce zrkadliaci éter Polí Pokoja, ktorý má fenomenálnu kvalitu: je neuveriteľne jemný a nezničiteľný. Čas naň nemá nijaký vplyv, uchováva veci navždy." Ako rozprával, Ferman zároveň ďalej Hrot-pracoval na poli. „Pre večného študenta ako som ja bude Archív rajom. Vieš, že budeme mať prístup ku všetkým poondiatym znalostiam svätyne, bez obmedzení? Budeme mať prístup ku všetkým tajomstvám všetkých rádov..." žmurkol na mňa, „Už sa tej katastrofy neviem dočkať!"

Keď obri potiahnu na Eisraim, posledná nádej bude spočívať v poliach, ktoré vytvoríš ty a Fermanovi Správcovia.

Zrazu som pocítil smäd po vedomostiach ohľadne polí a tak som naliehal, „Môžete mi ukázať, ako toto hudobné pole funguje?"

Konečne počúvaš svoj vlastný hlas!

Prešli mnou zimomriavky.

Ferman sa zákonne tváril, že si nič nevšimol. „Iste, chlapec môj!" to bolo všetko, čo povedal. „Sleduj, ako budem robiť údržbu poľa."

Z Hrotu som sledoval ako pole deaktivoval a skontroloval napájanie. „Vidíš, ako je to múdro vymyslené!" vysvetľoval Ferman. „Sila na napájanie poľa sa získava z veľkého prúdu, pomocou istého typu zariadenia, ktoré sa nazýva 'samozosilňovacie pole'."

„A to je čo?"

„Pole, ktoré čerpá silu z astrálneho prúdu. Čím viac sily pole prijíma, tým viac sily dokáže čerpať z prúdu. Tá sila sa potom použije na napájanie hudobného poľa."

„Nemôžem uveriť, aké je to jednoduché!" uvedomil som si, keď som ho sledoval, ako vypol a reštartoval samozosilňovacie polia, ktoré napájali halu. „Ale odkiaľ prichádza tá hudba?"

Ferman nasmeroval môj Hrot na priestor supermysle, v ktorom tancovali myriady geometrických tvarov.

„To je jednoduché," povedal, „stačí len napojiť priestor na zdroj energie a nechať pole rezonovať s astrálnym priestorom haly."

„To je všetko?"

„Áno aj nie. Ak chceš dosiahnuť zvuky vysokej kvality, je potrebné veľmi jemné dolaďovanie."

Ako končil s údržbou poľa, zrazu ho inšpirovali bohovia, „Vieš, chlapec môj," veľmi hlučne si vysmrkal nos do rukáva svojho rúcha, pričom mu vôbec neprekážalo, že tým vytvoril Archívny záznam, „ak by si chcel, mohol by si si polia vytvárať aj sám. Vlastne by to bol pre teba výborný tréning," opäť si vyfúkal nos. „Chcel by si mať svoje vlastné hudobné pole?"

„Gang Gang Gana! To by som mohol?" neveril som vlastnému šťastiu.

„Jasné! Mám ti to ukázať?"

Kayala-ha Perseps ti dá otrávený dar. Použi ho na vytvorenie špičkového poľa proti obrom.

Pohotovo som sa tej ponuky chopil a už sme aj kráčali na moje nádvorie. Ako sme prechádzali Parkom Zákonných Zhromaždení, vysvetľoval mi, „Prvýkrát ti s nastavením samozosilňovacích zariadení a hudobného poľa pomôžem, potom už môžeš robiť všetko sám. Pole veľakrát rozober a zase ho zostav, skúšaj ho vylepšovať. Tak sa veľa naučíš."

Pár minút som rozmýšľal, potom som sa opýtal, „Mohlo by to pole robiť aj iné veci ako hudbu?"

„Jasné, môj chlapec! Všetko, čo musíš urobiť, je napojiť ho na iný priestor. Ukážem ti to." Keď sme prechádzali cez veľké nádvorie ženského krídla, Ferman mi povedal, „Raz, keď som bol ešte dieťa, som sem prišiel a trochu si z kňažiek vystrelil. Upravil som program navigačného systému chodieb tak, aby ich priviedol vždy sem, bez ohľadu na to, aký cieľ si Hrot-zvolili." Zachichotal sa ako dieťa, „Potom som sa skryl na streche a sledoval ich omráčené výrazy, keď došli na toto nádvorie. Kým sem došiel môj otec, aby pole opravil, na trávniku už sedelo skoro tridsať kňažiek. Otec bol vtedy poriadne nahnevaný!"

Ako sme došli na moje nádvorie, Fermana zaujali vavríny. „Vidím, že tu boli Biele Orly," žmurkol na mňa sprisahanecky. Potom už išiel na vec. Začal tým, že sa vcítil do okolitých astrálnych priestorov. „Použijeme tento prúd," rozhodol rýchlo, pričom moju pozornosť nasmeroval na druhú astrálnu vrstvu nad tmou viditeľnou.

„Prečo práve tento?"

„Už som s ním pracoval. Je celkom zdravý. Globálny úpadok mu zatiaľ príliš neublížil."

V priebehu sekúnd Ferman nastavil prvé samozosilňovacie zariadenie. „Vytvorím ich zo desať, aby si ich mohol rozoberať a opäť dávať dokopy," povedal. A za menej ako päť minút oznámil, že skončil. „Prúd je silný, takže budeš musieť pozorne kontrolovať úroveň napájania. Ak necháš samozosilňovacie polia vytvoriť príliš veľa energie, celé ženské krídlo bude počuť nielen tvoju hudbu, ale aj všetko, čo si myslíš!"

„Vďaka za tip!" preglgol som a okamžite som Hrot-znížil úroveň energie.

Napojiť astrálny priestor nádvoria na Hrot-pole, ktoré generuje zvuky, trvalo len pár minút. „Ako ďaleko chceš, aby pole siahalo?"

Rozhodli sme sa zahrnúť celé územie: nielen nádvorie, ale aj obe spálne.

Nakoniec Ferman prešiel po obvode zvoleného územia a nastavil maličké polia, ktorých úlohou bolo odrážať astrálne zvuky tak, aby ich susedia nepočuli. „Pravidelne kontroluj úrovne hlasitosti," varoval ma, „inak budú rituály Modrých kňažiek prerušované čudnými zvukmi!"

A to bolo všetko. Hudobné pole bolo nainštalované. Ferman zahral niekoľko zvukov, aby ho otestoval, potom mi zaželal veľa zákonnej zábavy a odišiel kontrolovať ďalšie polia.

Nadišla noc. Vyšiel som na strechu a zapálil lampu vo vežičke. Bolo ešte skoro, ale hmly sa už trochu rozptýlili. V Malchaskovej veži svietili tri okná. Vcítil som sa do toho, ktoré patrilo Elyani.

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

Zasmial som sa. „Priestorová Matica, ty naozaj dokážeš naťahovať Hrot!"

Prečo by sa Lietajúci Drak nemohol rozprávať s Nepoškvrnenou?

„Teraz sa pridáva ešte aj hlas! Prestaňte! Čo keby som vás zobral za slovo a Drak-urobil to?"

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

Vybuchol som do smiechu, „Ale... nechceli by ste s tým prestať? Začína sa to meniť na sprisahanie!"

A čo? Je to sprisahanie za dobrú vec.

Zostal som zaskočený. „Ale..."

Elyani je zúfalá a veľmi by ťa potrebovala počuť. Prečo s ňou odmietaš hovoriť? Použi hlas svojej podstaty Lietajúceho Draka.

„Ale ja ani neviem, ako to urobiť!" protestoval som.

Nezmysel! Vieš veľmi dobre, ako použiť tento hlas - svoj vlastný hlas! Už si ho použil, keď si Maryani povedal, aby držala zobák.

„Pravda!" pripustil som.

Drak-postavil som sa, zapojil svoj Hrot do hudobného poľa a vyvolal jednoduché harmónie. Tmou viditeľnou sa ozýval zvuk panvice a lyžice: beng-ting-ting, beng-ting-ting, beng-ting-ting...

„Takže v tejto chvíli sa rozprávam sám so sebou. Je to tak?" opýtal som sa.

Tvoje pozemské ja sa rozpráva s tvojou podstatou Lietajúceho Draka.

Luskol som prstami a začal pomaly tancovať, spomínajúc na kniežací apartmán v Tomoristane - beng-ting-ting, beng-ting-ting...

„Poznajú Lietajúci Draci lásku?"

Tvoja podstata Lietajúceho Draka bude šíriť Lásku Bieleho Orla cez sféry diaľav.

Nad mojou hlavou, ohromná rozľahlosť.

„Predpokladajme, že by som chcel hovoriť s Elyani... mal by som rozšíriť svoj hlas cez diaľavy alebo ho k nej nasmerovať s Orlovou nehou?"

To je ale hlúpa otázka!

„Pravda!" pripustil som a tancoval ďalej.

Rozľahlosť sa ešte viac rozšírila. „To je ono," vzdychol som si nahlas, „opi ma!"

Beng-ting-ting, beng-ting-ting... tancoval som pod vplyvom vrúfujúcich vĺn mojej Matky.

Potom, v zlomku sekundy, sa Drak dole a Lietajúci Drak hore zosúladili. Hrom bol mojím svedkom.

Kráľovstvo sa stalo malým, stĺpec Ducha ohromným.

Nad mojou hlavou spievalo ticho sfér diaľav.

Prehovoril som k nej. „Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou, som s tebou, aj keď som ďaleko. Navždy láska, Biely Orol bohov."

Polia hviezd sa zaradovali a Čierna Noc Diaľav, kde večne stúpa Úsvit Stvorenia, požehnala moje slová.

Spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti poslal môj otec svoje požehnanie. Rovnako učinila aj matematická jednota sfér Veľkého Mravca. A zo sfér Bieleho Pavúka, z Červených Oblakov, z Modrej Lagúny, z Purpurovej Cikády, zo Sivého Svetla Podivnosti a z Veľkej Modrej Prázdnoty sa hlasy miešali s hlasmi a opakovali môj odkaz znovu a znovu.

A ja som vedel, že Elyani ma počula.

12.27 Fridrik, ste mŕtvy!

Uplynuli týždne.

Hudobné pole, ktoré pre mňa Ferman vytvoril, znamenalo pre môj tréning zásadnú zmenu: aby som mohol trénovať kuren-džaya, už som nemusel čakať, kým sa uvoľní hudobná hala. Tiež som Fridrikove cvičenia mohol kombinovať s čiernym tancom. Stále som veril, že Hrot-Nehrot, čím Lovcov nakoniec premôžem, bude aj tak čierny tanec.

Tak som Hrot-cvičil a tancoval čierny tanec dňom i nocou, pasujúc sa s cvičeniami. Ale napriek všetkému môjmu úsiliu sa mi stále nedarilo Hrot-udržať neprerušovaný zvuk dlhšie ako minútu. Kuren-džaya a čierny tanec mali jednu spoločnú črtu: každý úder bol potenciálne smrteľný. Pri boji proti Lovcom by jediné zakolísanie bolo viac ako dosť nato, aby som zostal ležať na zemi, napustený jedom až po uši, mŕtvy bez možnosti vzkriesenia. Každý škrek a každý pazvuk, ktorý prerušil 'úúúh' bol ako rozsudok smrti.

Môj výkon sa zlepšil až na určitú úroveň, ale ďalej to už nešlo. Zdalo sa, že ďalej sa už neposuniem. Nepomohla ani Džervinova pomoc, ani Fridrikova nekonečná trpezlivosť. Týždeň čo týždeň, slabé miesto v Hrote pretrvávalo.

Jedno popoludnie, po takmer dvanástich hodinách neprerušovaného tréningu som sa zrútil na zem a v totálnej frustrácii zareval, „Dračia žlč a jed Strážcov! Ja to nikdy nedokážem! Nikdy!" Ako som uvoľnil ovládanie Hrotu, škaredé pazvuky sa ozývali jeden za druhým. S tvárou zaborenou do zeme som päsťami mlátil do trávnika. „Elyani, môj biely panter... keby si tak mohla byť tu!"

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

„Ty Priestorová Matica choď k Azazelovi a strať sa!" zvrieskol som. „Prečo namiesto otravovania radšej za mňa nedržíš Hrot!"

Výsledok bol okamžitý. Nádherný 'úúúh' zvuk bez škaredých pazvukov.

Od úžasu som sa posadil. Nechal som svoju podstatu Lietajúceho Draka jemne držať môj Hrot a 'úúúh' zvuk zostával neprerušovaný.

Kľúčovou vlastnosťou Veľkého Mravca je jeho jasnosť. Lietajúci Draci ju chodia obdivovať z tých najvzdialenejších sfér diaľav.

Rýchlo som vyskúšal celý rozsah zvukových frekvencií, ktoré mi Fridrik ukázal. Ani jeden škrek! Ani jeden pazvuk!

Zdalo sa, že môj Hrot už nič nerozhádže, dokonca ani môj vlastný údiv. „Ako to môže byť zrazu také jednoduché, keď sa to zdalo byť také nemožné?" bol som ohromený.

Až do dnešného dňa nebol tvoj Hrot pripravený spojiť sa s frekvenciami Lietajúceho Draka vo vysokej časti tvojho stĺpca Ducha.

„Takže je to také jednoduché!" Ďalej som udržiaval 'úúúh' zvuk. „Čo mám robiť ďalej?" luskol som prstami.

Zabi Fridrika!

Rozrehotal som sa a ihneď som kuren-džaya mužovi zavolal cez hlasový kanál. „Fridrik! Som pripravený na pár ďalších sérií. Mali by ste čas prísť si so mnou zatrénovať?"

„Samozrejme, Veliteľ. Mám vás prísť navštíviť ku vám?"

„Buďte taký dobrý!" požiadal som ho. Potom som išiel do Elyaninej izby a pripravil pre svojho hosťa krčah nádherného úsvitu.

V posledných týždňoch sa medzi nami postupne vyvinulo zvláštne priateľstvo. Nemohlo to byť ozajstné priateľstvo, keďže on bol Lovec (kŕmený jedom Strážcom od svojich najútlejších rokov) a ja som pod svojim hnedým rúchom nosil odev Bojovníkov (tých odporných čiernych môr). Zákonne sme nemali vôbec nič spoločné a to bola pravda. Ale aj tak sme celé hodiny spolu hrali hudbu. A veľmi radi sme sa rozprávali o všetkých možných témach, od jaskýň Mount Lorzen na ďalekom juhu až po zasnežené vrcholky Džex Belaranu na ďalekom severe, s celým kráľovstvom uprostred. Niekedy sme sa rozprávali od súmraku do úsvitu - rovnako ako ja, Fridrik v noci nespal.

Bol to citlivý muž, ktorý sa ešte stále úplne nespamätal zo straty svojej manželky. Preto plne chápal, čím Elyani a ja prechádzame. Keď sme raz v noci spolu sedeli na streche a zdieľali svoje spomienky v spoločnosti Gagar Čierneho Rúcha (šikovnej mačky, ktorá často chodila na návštevu, keď bol Fridrik nablízku), s Lovcom sme dokonca spolu plakali, čo nás následne tak nahlas rozosmialo, že Modré kňažky nám volali cez hlasový kanál, aby sa zdvorilo uistili, či je všetko v zákonnom poriadku. Od tej noci, keď sme sedávali na streche, sa Gagar vždy uvelebila na Fridrikovom lone. Usúdil som, že mačky majú radi nefilimské korenie, a obzvlášť mačky Múdrych Čarodejníc s ostrými čiernymi očami ako mala Gagar.

Keď to odpoludnie došiel Fridrik na nádvorie, ako prvé vyskúšal moje hudobné pole.

„Óch!" zvolal potom, ako nechal v priestore zaznieť hlboké anjelské hlasy, „zmenili ste zvukové pole. Už zase!"

„Minulú noc som usúdil, že sa mi nepáči zafarbenie tónov. Tak som urobil nové pole, úplne od začiatku."

„Toto je fantastické! Zvuky majú teraz živú hĺbku," povedal Fridrik so závistlivým podtónom a zaimprovizoval melódiu s použitím ostrých, živých zvukov, aké som nikdy predtým nepočul.

„Toto je úžasné, Fridrik! Aký je to zvuk?"

„Hudobný nástroj budúcnosti, ktorý využíva malé kladivká. Videl som ho, keď som raz prezeral hudobné Banky Znalostí Džex Belaranu."

Tlieskal som rukami do jeho rytmu. „Do tých Bánk Znalostí by som rád nakukol."

„Opatrne, Veliteľ!" uškrnul sa Fridrik. „Hudobné Banky Znalostí Džex Belaranu sú plné hudby Strážcov. Čo keby ste sa do nej zamilovali?"

„Hudba Strážcov..." tie slová ma ponechali v zamyslení. „Tak tá musí byť neobyčajná."

„Neobyčajná je zákonný výraz! Chcete, aby som vám niečo z nej ukázal?" ponúkol mi.

K hudbe Strážcov sa ani nepribližuj!

Ťažko som preglgol, vydesený silou s akou ten hlas do môjho vedomia projektoval príkaz.

Aby som Fridrika neurazil, nasadil som hravý hlas, „Priateľ môj, už som takmer podľahol čaru jednej z ich dcér. Potom som podľahol ich kuchyni. Keby som ešte podľahol aj ich hudbe..."

„V poriadku!" zasmial sa. „Nebudem vás pokúšať. Ale hovorím vám, že neviete, o čo prichádzate."

Má pravdu. Hudba Strážcov je očarujúco úžasná.

„Verím vám, Fridrik." Ale nemrzelo ma to.

Aby zahájil cvičenie, vyvolal neprerušený 'úúúh' zvuk, ktorý nejakú chvíľu Hrot-udržiaval. Potom mi odovzdal kontrolu nad priestorom a pozorne sledoval moju energiu.

„Fantastické, Veliteľ!" Bez meškania vyskúšal celú paletu kolísavých frekvencií, jednu za druhou.

Žiadne pazvuky. Žiadne škreky. Môj 'úúúh' zvuk držal.

Fridrik bol zmätený. Ďalej ma napájal na čoraz náročnejšie a náročnejšie priestory, ktoré do môjho Hrotu vysielali neobyčajne rýchle rušivé vplyvy.

'Úúúh' zvuk zostal neprerušený.

Fridrik sa zamračil. „Ako ste to dokázali? Zmanipulovali ste hudobné pole?"

Potriasol som hlavou.

Fridrik zostal pokojný ako skala a celé jeho Hrot-vnímanie sa zameralo na mňa. „Vašim stĺpcom Ducha prúdia nejaké čudné energie, Veliteľ."

Udržiaval som s ním očný kontakt, ale jeho poznámku som ignoroval.

Naliehal, „Poviete mi, čo sú za to vplyvy?"

Tri a len tri kasty to majú vedieť: Majstri Hromu, Biele Orly a Nepoškvrnené. Keby si niekomu inému odhalil svoju podstatu Lietajúceho Draka, malo by to katastrofálne následky.

Keďže som zostal ticho, napätie začalo stúpať.

V týždňoch, ktoré predchádzali tomuto stretnutiu, mi Fridrik štedro dával - čas, rady, techniky, triky a tajomstvá. Odmietnuť odpovedať na jeho otázku nebolo nič menšie ako urážka. Nielenže to ohrozilo naše cenné priateľstvo, ale tiež operáciu proti Lovcom.

'Úúúh' zvuk znel bez prerušenia ďalej. Vcítil som sa do čistej fontány, hľadajúc inšpiráciu.

Fridrik zostal neúprosný, ďalej sa držal Hrotu a čakal na moju odpoveď.

Luskol som prstami, vyvolal Džervinovu vysokú prítomnosť a súčasne som astrálny priestor hudobného poľa rozozvučal burácaním hromu.

Ten rámus bol šokujúci. Každý normálny človek by od úľaku nadskočil. Ale Lovec bol pevne zakliesnený vo svojej Hrot-pevnosti a preto sa ani nepohol.

„Majstri Hromu!" Na jeho tvári sa objavil zvláštny výraz. „Sú naozaj takí mocní, za akých by ich ľudia Eisraimu chceli považovať?" opýtal sa.

V pozadí stále znel neprerušený 'úúúh' zvuk a ja som prisvedčil.

Usmial sa, zdanlivo spokojný s mojou odpoveďou, ale neuvoľnil sa. „Tak sa na to pozrime... rozcvičte si Hrot, muž Zákona!" povedal pokojným hlasom.

Hudobné pole stíchlo. Vyvolal som trojuholníkové uzavretie a ešte inú ochrannú techniku, ktorú ma Džervin naučil.

Fridrik začal so svojimi metódami Hrot-rozkolísania a vrhal na mňa vlnu za vlnou.

Nič nefungovalo. Zostal som dokonale uzavretý.

Zvýšil silu.

Trojuholníkové uzavretie automaticky zvýšilo Hrot-intenzitu a sila sa stala ohromnou. Ale cez môj Hrot neprešla ani kvapka jedu.

Fridrik nič nehovoril. Len na mňa projektoval vplyvy. Čudné vibrácie, aké mi nikdy predtým neukázal.

Nad mojou hlavou syčali hrozivé zvuky, ale Hrot držal.

Teraz Fridrik rozpútava celú svoju silu.

Zahájil som pomalé pohyby čierneho tanca.

Teraz sa pohni smerom k Fridrikovi!

Držiac sa sily, začal som k nemu pomaly kráčať.

Lovec zbledol. Syčanie sa stalo ohlušujúcim.

Tiché zvuky. Sto Lietajúcich Drakov prekračuje sféry Veľkého Mravca. Nezabudni na stretnutie.

Zdalo sa, že ubehol celý eón, kým som k nemu došiel.

V Modrej Lagúne, Lietajúci Drak čaká na Nepoškvrnenú kňažku. Nepomôžeš?

Teraz som bol rovno pred Fridrikom.

Keby to bol skutočný boj, mohol by som mu zasadiť sériu smrtiacich úderov.

Namiesto toho som sa na neho usmial a prstom jemne zatlačil na životnú bránu blízko jeho srdca. „Fridrik, ste mŕtvy!"

Syčivé zvuky a Hrot-intenzita zrazu opadla. Fridrik sa rozplakal.

„Hej!" chytil som ho za rameno. „Čo sa s vami deje, muž Zákona?"

Fridrika chytal taký závrat, že takmer spadol. Pomohol som mu posadiť sa na trávnik a rýchlo som do jeho brán vložil životnú silu. A podal som mu šálku nádherného úsvitu.

Nápoj ho povzbudil a Lovec sa dal rýchlo dokopy. Ale nič nepovedal.

„Čo sa to dialo?" opýtal som sa ešte raz.

Pokrčil plecami. „Zrejme som to prehnal s intenzitou."

„A teraz ste už v poriadku?"

Chvíľu nič nehovoril. Potom mi pohliadol priamo do očí, „Teraz môžeme začať pripravovať útok proti Líškam. Musím sa spojiť s Džex Belaranom." A postavil sa, pripravený na odchod.

„Nechcete predtým ešte chvíľu zostať a zahrať si na hudobnom poli?"

Už bol obrátený chrbtom. „Zákonne ďakujem, nie," povedal bez toho, aby sa otočil, a odišiel.

~ Tak končí Kniha Lietajúcich Drakov ~

13 - Kniha Stretnutí so Zlom

13.1 Hroziaca katastrofa

Chudák Fridrik! Podľa Lovcov boli Hroty eisraimských kňazov dobré iba na teurgiu (čo Odpadlícki Lovci považovali za umenie bozkávania anjelských zadkov). Muselo ho šokovať, že Hrot, ktorý bol utkaný pre účely teurgie sa ukázal byť odolnejší ako jeho Hrot-pevnosť vybudovaná vyše dvanástimi rokmi vojnových cvičení. Ale aj tak bol spôsob, akým odo mňa odišiel, dosť zvláštny.

Ale ešte záhadnejší bol fakt, že hlas zahrnul Nepoškvrnené do zoznamu kást, ktorým môžem odhaliť svoju podstatu Lietajúceho Draka. Prečo? Prečo by to tie prekliate otravné papagáje vôbec mali chcieť vedieť?

Porozprávaj sa s Teyani.

S Teyani som bol vždy pripravený sa rozprávať.

Počas posledných dní bude ona tvojím jediným priateľom.

Obrátil som sa na hlasový kanál tmy viditeľnej, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Teyani, múdra žena v Zákone, veľká medzi mudrcmi Eisraimu, obnoviteľka výnimočného a úžasného rádu Bielych Orlov, učiteľka kňažiek, ktoré mi toľkokrát zachránili život, a čoskoro stará mama jedného z mocných zakladateľov kráľovstva dúh."

Teyani ma prijala a zasmiala sa. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar Draka hore a Draka dole. Máš dobrú náladu, môj veľký muž v Zákone?"

Hlasovým kanálom sa ozvalo moje dlhé hlasné zavzdychanie.

Téma sa zvrtla na Alsibyadi, ktorej zlaté svetlo tehotenstva v tých dňoch prekvitalo. Horiac zvedavosťou, všetci sme úzkostlivo čakali, kedy duša dieťaťa pristane v Alsibyadinej energii. Už sme sa nevedeli dočkať, kedy budeme môcť prečítať tajomstvá jeho minulých životov - prorocké čítanie duší bábätiek patrilo medzi obľúbené aktivity atlantských starých mám-zasvätenkýň. Nakoniec som sa Teyani opýtal, či má nejaké správy o Elyani.

„Žiadne," odpovedala ustarostene. „Ani Melchard nevie nič nové."

Odtrhol som jeden fialový kvet. Po jeho lupienkoch liezol mravec. „Ubehlo už mnoho týždňov. Mali by sme si začať robiť starosti?"

Teyani zaváhala, „Keď Nepoškvrnené minulý rok vydali o Holme zlé správy, odcudzili si vtedy celú svätyňu. Tentokrát sa možno rozhodli zahaliť Elyanine prípravy na rituál vystúpenia rúškom tajomstva."

„Tak potom by sme sa jednoznačne mali začať obávať," rozhodol som sa. Mravec mi medzitým vyliezol po ramene a šteklil ma. „Teyani, musím sa ti priznať, že k Elyani často prehováram svojim hlasom Lietajúceho Draka."

„Ja viem! Často prehováraš aj ku mne," povedala.

„Sladký Pán Melchisedek!" preglgol som. „Naozaj?"

Teyanin smiech sa tmou viditeľnou šíril ako svieži závan radosti.

„Hm... Teyani... a aké veci som ti v poslednej dobe rozprával?"

„Neboj sa," uistila ma materským hlasom, „tvoja podstata Lietajúceho Draka je veľmi múdra. Hovorí mi povzbudzujúce veci. A mimochodom, nedávno si ma pozval, aby som s tebou cestovala do vzdialených sfér Veľkého Mravca. Na nejakú narodeninovú oslavu Lietajúcich Drakov."

„Aha..." Opatrne som sa snažil dostať mravca spod svojho rúcha, tak aby som ho nezranil. „Teyani, nechápem, prečo ku mne Elyani nikdy neprehovorí cez Orla. S tebou sa rozpráva?"

„Elyani má zakázané invokovať Orla," povedala Teyani.

„Čože?" vykríkol som. „Ale veď to je nechutné!"

„Počkaj, muž Zákona! Elyani podstupuje fázu úplného ticha. Je to nádherná praktika, ktorá vedie k fenomenálnym otvoreniam."

„Keď k nej prehovára môj hlas Lietajúceho Draka, nevyrušuje ju to v jej tichu?"

„Hlasy Lietajúcich Drakov prichádzajú spoza sfér Melchisedeka. Sú súčasťou univerzálneho ticha stvorenia," povedala múdra žena. „Neprestávaj."

Vycítila môj nepokoj. „Nezabúdaj, že Elyani sa pripravuje na jeden z najvýnimočnejších rituálov celého Zákona. Momentálne môže byť plná energie, lietať na krídlach Ducha."

Nie, Teyani, Elyani práve prechádza ťažkou skúškou. Jej energia je devastovaná rituálnymi obetami elementálnych síl prírody. Prúdy elementálneho slizu ju oberajú o životnú silu. Jej zdravie rýchlo upadá.

Ľadová triaška prebehla z jedného konca kozmologického rebríka na druhý.

„Počul si, čo si práve povedal?" spýtala sa Teyani.

„Áno, počul som," povedal som a moje zdesenie rástlo.

Hlasový kanál zostal na chvíľu prázdny. Potom som vybuchol. „Teyani, musí tu byť niečo, čo môžeme urobiť. Nemôžeme tu len tak sedieť a nechať ju umrieť!"

Teyani uvažovala, „Potrebujem nejaké rady ohľadne Zákona Nepoškvrnených. Medzitým čakaj!" dodala varovným tónom. „O nič sa nepokúšaj, kým sa so mnou najprv neporadíš."

Odpovedal som tichom Draka.

Cez kanál ku mne prúdila Teyanina vrúcnosť, „Milujem ťa, Zar."

Navždy láska, Biely Orol.

Kanál sa uzavrel a ja som zostal zničený.

„Och, bohovia! Ako je to možné? Bohovia, bohovia... toto ste chceli?"

Bohovia sú múdri.

„Bohovia sú múdri?" zovrel som dve nahnevané päste. „Kozmická sprostosť!"

Dokázal by som vrieskať ako Podsvetie, ale zistil som, že miesto toho hľadím do hmiel a spievam si,

„Čo robí blázon, keď sa mu rúca dom? Tancuje. Tancuje."

Pocítil som blížiacu sa prítomnosť. Pokušenie, vyskočiť na strechu a ujsť preč, bolo veľké.

Drak ma udržal nehybného.

Bola to prorokyňa Muridji. Vošla a zákonne ma pozdravila. Keď jej Drak za mňa odzdravil, nesmelo sa opýtala, „Hovoril si, že by si mi možno vedel pomôcť s mojím bokom. Za posledné týždne sa to stále viac zhoršuje." Stará žena vyzerala byť unavená, smutná, bezmocná. Zaváhala, lebo cítila, že niečo nie je v poriadku. „Ale ak teraz nie je vhodný čas, môžem prísť inokedy..."

Trvalo mi niekoľko sekúnd, kým som sa vyhrabal z prázdnoty. „Myslím..." usmial som sa, vzývajúc vrúcnosť Hnedého Rúcha, „myslím, že teraz je vynikajúci čas, Muridji!"

Pomohol som jej ľahnúť si na trávnik a nechal svoje ruky prechádzať ponad jej brány, skúmajúc jej energiu. Jej bolesť znela ako falošný éterický tón. „Muridji, veď to Drak-bolí! Mali ste prísť oveľa skôr."

„Vieš, synak, pre starú zdochlinu v Zákone ako som ja, nie je vôbec ľahké prejsť až sem k tebe. A keď sa zastavíš na schodoch vedľa mojej izby, vtedy by som ťa zase nerada rušila."

Zahryzol som si do pery a hanbil sa, že som na ňu zabudol. „Čo to tu cítim? Máte aj nepríjemné bolesti žalúdka, však? A bolí vás aj pravé koleno."

Filozoficky sa zasmiala, „Privilégiá, ktoré prichádzajú s vekom!"

Dávanie nádeje. Jedna z najvyšších misií Majstrov Hromu.

„Muridji, teraz dostanete takú kúru, akú by mohli závidieť aj princeznej," žmurkol som na ňu a ona vedela, že ja viem, že ona veľmi dobre vie, že mojím hosťom bola Pelenor Ozorenan.

Odpovedala mi sprisahaneckým úsmevom.

Ako som pracoval na jej bránach, Muridji sa usmiala, „Tá hnedá vlajka, ktorú si vztýčil, to je krása! Som si istá, že keď sa Elyani pozrie z okna, zakaždým ju to veľmi poteší."

„Myslíte, že je to v poriadku?" opýtal som sa.

„Myslím si, že je to zákonne úžasné. Všetci vo svätyni si myslia, že je to zákonne úžasné. A keby Nepoškvrnené proti tomu namietali, nuž, tak ich vyhodíme zo svätyne!" Muridji bola, ako zvyčajne, veľmi priama.

Krátko, škodoradostne som sa zasmial. „A kto potom vykoná rituál vystúpenia, múdra žena v Zákone?"

„Ty, samozrejme!" zvolal Muridji, akoby to bolo úplne zrejmé.

„Ja?" Opäť zaznel sarkastický smiech.

„Áno, ty! Ak bude treba, tvoj učiteľ ti pomôže. Ten Džervin Hnedého Rúcha je taký múdry v Zákone!"

Vo fontáne sa čosi zablyslo. „Džervin Hnedého Rúcha vykonávajúci rituál vystúpenia. Tak to je nápad, Muridji!" rozmýšľal som nahlas.

Ako som ukončoval liečenie, mysľou sa mi preháňali divoké nápady.

Keď som skončil, išiel som stiahnuť vlajku a vrátil som sa naspäť k Muridji. Povedal som jej, aby sa ma chytila okolo krku a zdvihol som jej krehké telo do náručia. „Čo tak letieť naspäť domov?"

Úplne jej to vyrazilo dych. „Chceš povedať, že by si Muridji odniesol naspäť do jej izby?"

„Samozrejme, že Muridji odnesiem naspäť do jej izby!"

Stará prorokyňa sa zachichotala, „Dúfam, že cestou stretneme všetkých mojich priateľov!" Ale ako som sa pohol, začala to prehodnocovať. Vybrala mravca, ktorý si nakoniec našiel cestu do mojej brady a povedala, „Ale čo si Elyani pomyslí, keď sa o tom dozvie? Nebude kvôli tomu nešťastná?"

„Ani náhodou, Muridji! Myslím si, že Elyani vám bude veľmi vďačná!"

13.2 Poézia v diaľavách

Navigačný systém chodieb mi zase raz zoslal inšpiráciu. Ako som Hrot-kráčal naspäť na nádvorie, rozhodol som sa, že až do nasledujúceho rána nič nepodniknem. Celá situácia vyžadovala zdravú dávku uvažovania.

Dorazil som domov, vytiahol vlajku a vyšiel hore na strechu. Umierajúce svetlo dňa vrhalo na Malchaskovu vežu svoju červenú žiaru, čo ma trochu rozrušilo. Môj Drak sa začal ošívať. „Nemôžem tu len tak sedieť a nechať ju umierať!"

Zavolal som Džervinovi cez hlasový kanál, „Pomôžte, múdry muž v Zákone! Môžem vás prísť navštíviť a porozprávať sa s vami?"

„Práve som sa ti chystal zavolať! Mám pre teba novinky. Prekvapenie ako hrom!"

„Týka sa to Elyani?"

Džervin v mojom volaní postrehol naliehavosť. „Príď hneď teraz! Nie, netýka sa to Elyani."

„Hneď teraz!" Dvadsať sekúnd, aby som stiahol vlajku a už som aj plnou rýchlosťou fujazdil po strechách.

O tri minúty neskôr som už sedel pred Džervinom.

„Začnime prekvapením," oznámil víťazoslávne. „Pochválený buď Veľký Apolón, bol určený deň tvojho zasvätenia za Majstra Hromu. Bude to počas novu, desať mesačných cyklov od dnešného dňa."

Keď videl, že som sa zmohol len na slabý úsmev, Džervin vydal dlhý hvizd. „Je mi jasné. Máme veľký problém, je tak?"

„Veľký problém!" Oznámil som mu fakty o Elyani a jedným dychom sa aj opýtal, „Môžu Majstri Hromu vykonať rituál vystúpenia namiesto Nepoškvrnených?"

Vciťujúc sa vysoko do Hromu, Džervin znehybnel ako skala, a zniesol nadol nabité ticho, ktoré odtláčalo živé steny, a premenilo akvamarínovú komnatu na obrovskú halu vibrujúcu tekutou tmou.

Archívna Hala Jedna.

O sekundu neskôr sa akvamarínová komnata vrátila do normálnosti kráľovstva. „Synak," Džervin prehovoril jemným hlasom, „nemám najmenšiu predstavu, o čom ten rituál je. A rituály sú ako recepty na varenie: nie sú to len zoznamy pokynov, ktoré môže hocikto nasledovať; sú to mocné sily, ktoré sa prenášajú z osoby na osobu. Správkyňami rituálu vystúpenia sú Nepoškvrnené."

Hľadel som na svoju ľavú dlaň a pomaly som ju zovrel v päsť. „Nemohli by sme tie sily načerpať z našich Univerzálnych Bánk Znalostí? Alebo nemôžeme nájsť nejaký iný spôsob, ako poslať Elyani do sveta bohov?"

Džervin zostal ticho, Hrot-skúmajúc vzdialené horizonty.

Začal som byť netrpezlivý a vstal som. „Môžem byť čímkoľvek, môžem robiť čokoľvek. Je tak?" zvolal som. „Nuž, tak potom idem nájsť spôsob, ako poslať Elyani do sveta bohov. Ale pre začiatok ju idem vytrhnúť z pazúrov Nepoškvrnených." Pozrel som sa Džervinovi priamo do očí a zahlásil, „Hneď teraz!"

Džervin zahrmel, „Hneď teraz si sadneš a neurobíš nič!"

Ohromený intenzitou jeho hlasu, posadil som sa.

„Počúvaj a počúvaj ma dobre!" pokračoval Džervin a každé jeho slovo bolo predchnuté silou. „V našej línii je jeden dobre známy princíp. Keď sa muž ocitne pred zasvätením za Majstra Hromu, bude pokúšaný Kniežaťom Temnôt. Vyskytnú sa také okolnosti, ktoré ho donútia stratiť súdnosť a odkloniť sa od svojej cesty. To je presne to, čo sa teraz deje s tebou! Ak podľahneš hnevu a budeš sa správať ako hlupák, všetko zničíš!" Zareval na mňa, „ Všetko!"

Pravda, konal som z hnevu.

Udržiavajúc s majstrom očný kontakt, nechal som Draka, aby pomaly uvoľnil moje zaťaté päste a zuby. „Nechať Elyani pred sebou umrieť, bez akejkoľvek reakcie," držal som sa pevne čistej fontány, „to je cena, ktorú budem musieť zaplatiť, aby som sa mohol stať Majstrom Hromu?"

„Nie!" zareval na mňa Džervin, šokujúc ma svojim Hlasom. „Nie, nebudeme čakať a nenecháme ju zomrieť bez toho, že by sme čokoľvek urobili!" Keď uvidel ten nezákonne omráčený výraz na mojej tvári, rozrehotal sa a zaplavil moje srdce svojou vrúcnosťou. „Ale to neznamená, že sa budeme správať ako idioti!"

Ťažko som preglgol.

Džervin na mňa namieril ukazovák, „Mysli, syn môj! Mysli!"

Zhlboka a pomaly som sa nadýchol, „Myslel som si, že požiadať vás a Majstrov Hromu, aby ste vykonali Elyanin rituál vystúpenia, je dobrý nápad."

„A čo povieme Nepoškvrneným?" odsekol Džervin.

„Nemôžeme ich jednoducho vyhodiť zo svätyne?"

„Ha!" Džervinov jednoslabičný smiech rozochvel živé steny. „To by celkom iste urobilo mnohým ľuďom radosť. Problém je, že by to súčasne otrávilo naše vzťahy s Kráľom Atlantídy. Nepoškvrnené sú mocné. Ak sa rozhodnú začať intrigovať proti našej svätyni, môžu nám spôsobiť obrovské problémy. Ak je jedna vec, ktorú práve teraz nepotrebujeme, je to diplomatický škandál s Kráľom Atlantídy."

Tri biele ruže.

Provokatívne som pokrčil plecami. „A či náš svet nie je aj tak pred zrútením? Keď prestanú fungovať polia, nebude už jedno, či sme s Kráľom Atlantídy zadobre alebo nie?"

„Ani náhodou, muž Zákona!" Džervin bol neoblomný. „S Archívom je toho v stávke príliš veľa. Nemôžeme si dovoliť riskovať pomstu od Kráľovej armády."

Beda mladému hlupákovi, ktorý nepočúva svoj vlastný hlas!

„V poriadku! V poriadku!" pomyslel som si. „Už počúvam."

Tri biele ruže.

Udržiavali sme premýšľavé ticho, až kým som neluskol prstami, „Džervin, mám nápad! Pochádza rovno od Lietajúcich Drakov!"

Džervin si žmolil bradu, „A to je čo, v Zákone?"

„Čo keby som našiel Nepoškvrnenú kňažku, ktorá by bola ochotná vykonať Elyanin rituál v spolupráci s Majstrami Hromu?"

„Hm...?" Zdalo sa, že Džervina to zaujalo.

Opäť som luskol prstami, „A čo keby jedna moja priateľka, princezná, presvedčila Kráľa Atlantídy, aby tie dve Nepoškvrnené z Eisraimu odvolal a nahradil ju tou jednou?"

„Tak to by dávalo zmysel. Povedz mi viac o tej Nepoškvrnenej."

„Volá sa Hermína. Stretol som ju v paláci Tomoristanu. Je to úžasná duša, Džervin! Veľká svätica, ktorá žiari jasným bielym svetlom a ako fontána rozlieva okolo seba lásku."

Džervin nevyzeral byť úplne presvedčený. „Ak by nám chcela pomôcť, bol by to výborný plán. Ale bude ochotná?"

Hermína pomôže.

„Nuž..." zaváhal som.

Beda mladému hlupákovi...

„Džervin, ja viem, že Hermína pomôže!" povedal som s totálnym presvedčením.

„Ohó!" Džervinov úsmev odrážal teplo môjho nadšenia. Udržiavajúc so mnou očný kontakt, zastavil sa na chvíľu kdesi vo Výšinách, prinútiac tak stvorenie, aby zadržalo svoj dych. Trvalo to nejaký eón alebo dva.

„Vy, Lietajúci Draci, urobíte čokoľvek, aby ste ochránili Orla, však?" povedal konečne a stvorenie opäť začalo dýchať.

Oči sa mi zaliali slzami.

„Poézia v diaľavách. Je to naozaj krásny príbeh," povedal s úprimným obdivom. „A začalo to tak dávno. Tak dávno, že keď sa dozvieš, čo k tomu hovorí Archív, budeš ohromený."

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

„Džervin, múdry muž v Zákone, prosím, ochráňte ma predo mnou samým. Nechcem svojou hlúposťou zničiť váš veľký zámer. Ak si myslíte, že som mimo, prosím vás, povedzte mi to!"

Džervin potriasol hlavou. „Neviem si predstaviť lepší plán ako je tento."

„Takže mám vaše požehnanie ísť do Tomoristanu a požiadať Pelenor Ozorenan o pomoc?"

„Zober si prvú loďku! Ale buď opatrný! Teraz začína najnebezpečnejšie obdobie celého tvojho života. Knieža Temnôt vie, že čas tvojho zasvätenia za Majstra Hromu sa blíži. Využije každú príležitosť, len aby ťa zviedol z cesty."

13.3 Kniežací palác v Tomoristane

Pelenor žiarila. „Zar prian! Vedeli ste, že som sa vám práve chystala poslať tú správu?"

Stiahol som hlavu medzi plecia. „Pochválený buď Pán Melchisedek! Áno, vidím to!" zvolal som a vcítil sa do odtieňov zlatého svetla v jej aure. Brány počatia, ktoré Priestorová Matica opravila, boli naliate, pretekajúce životnou silou. Dráhy prebiehajúce cez jej prsia žiarili jasnožltou farbou.

Chytila ma za ruky, celá bez seba od radosti. „Vaša liečba bola úspešná, Zar! Som tehotná!"

Chystal som sa zo seba vydať hlučný radostný výkrik, ale rýchlo som sa ovládol a poobzeral sa napravo a naľavo. Obrovská kniežacia hala, prepchatá nábytkom a umeleckými dielami, sa nehodila na hlučné prejavy radosti. Okrem toho, ani nie je treba zdôrazňovať, že v tej miestnosti bolo pole na poli.

„To je v poriadku!" uistila ma Pelenor, keď videla moje zaváhanie. „Táto miestnosť nie je úplne bezpečná, ale neplatí tu žiaden protokol. Zar!" jej oči sa ligotali, „Som taká šťastná! Taká šťastná! Keď ste sem pred tromi mesiacmi prišli, môj život bol nočnou morou. Teraz," pozdvihla ruky, „ste zo mňa opäť urobili princeznú!"

Použijúc špeciálnu techniku, ktorú ma naučil Džervin, som Hrot-poslal otázku priamo do jej mysle, takým spôsobom, že ju nemohol zachytiť žiaden kanál tmy viditeľnej, „Henrik prian je otcom, však?"

Na sekundu zaváhala, potom mi pohliadla priamo do očí a prikývla.

„Princezná Pelenor," zablahoželal som jej, „bezpochyby to bude mimoriadne dieťa mimoriadnych rodičov."

Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo! Za menej ako dve hodiny zazvoní zvonec osudu.

„Ďakujem vám," povedala Pelenor z hĺbky svojho srdca.

Poďakoval som jej za vlajku aj za vežičku a opísal jej radostný virvar, ktorý jej darčeky vo svätyni vyvolali. Moje rozprávanie sa jej páčilo. Mala k nemu ešte niekoľko doplňujúcich otázok a pýtala sa aj na Alsibyadi. Potom povedala, „Zar prian, predpokladám, že ste neprešli celú cestu z Eisraimu, len aby ste sa so mnou zákonne pozhovárali."

Opíš tejto žene svoje vízie invázie obrov.

„Pelenor," povedal som jej, „keď som naposledy vkročil do vášho paláca, bol som šťastnejší ako kedykoľvek predtým vo svojom živote, a vy ste vtedy zúfalo potrebovali moju pomoc. Teraz sa koleso Zákona obrátilo. Ja som teraz ten, kto potrebuje vašu pomoc. Zúfalo."

Zamračila sa a na jej tvári sa objavil zákonne opatrný výraz. „Zar prian potrebuje Pelenorinu pomoc?"

„Elyanine zdravie rýchlo upadá. Kým ju majú na starosti tie dve Nepoškvrnené kňažky, máme zviazané ruky. Potrebujem nájsť Hermínu a jej služobníčku Džíniu a potrebujem, aby ste mi pomohli presvedčiť Kráľa Atlantídy, aby ich poslal do Eisraimu a tie druhé dve odvolal."

„Naozaj si myslíte, že vám Hermína pomôže?" zapochybovala Pelenor. „Mne nikdy nebola nejako zvlášť nápomocná."

Jedného dňa ťa Boh požiada, aby si zničil mesto.

„Som presvedčený, že Hermína pomôže. Môžem ju vidieť?"

„Už nie je v Tomoristane. Ak si dobre spomínam, vy a Elyani ste palác opustili dosť narýchlo. Potom, ako ste odišli, sa Hermína na vás pýtala. Jej služobníčka umierala. Myslela si, že by ste ju možno dokázali vyliečiť."

Zahryzol som si do pery. „Džínia umrela? Ako sa to stalo?"

„Vôbec netuším. Nejaká choroba. Hermína potom opustila palác."

Džínia, malý Lietajúci Drak stratený v nevľúdnom kráľovstve. Ako som ťa len mohol nechať odísť? Je mi to ľúto, Džínia. Je mi to tak ľúto.

„Nájsť Hermínu by nemalo byť príliš ťažké," pokračovala Pelenor.

Džínia, priateľka a sestra v nekonečnosti, prisahám na diaľavy, že ťa nájdem a postarám sa o teba.

„A ako zariadime, aby Kráľ Atlantídy zakročil?"

„To nechajte na mňa. Zariadim to pre vás, Pán Veľký Drak, ale..." Pelenor zdvihla svoj ukazovák na úroveň svojho nosa a namierila ho na mňa, záhadne sa pritom usmievajúc, „ale viete, že by ste to dokázali aj vy sám?"

Nie! Virdžínia, Virdžínia, nechcem, aby si umrela!

„Ja? Ako by som ja mohol dostať audienciu na Kráľovom dvore?"

Brat Rytier, postav sa realite! Ak nezničíš Filadelfiu Šesť, Rex zničí nás všetkých.

Tlesknutím spojila svoje ruky a oznámila, „Knieža Filipotosteraniso Ozorenan, môj drahý manžel, sa vám rozhodol udeliť titul, ako ocenenie vynikajúcich služieb, ktoré ste jeho kraju preukázali."

„Titul? Mne?" vybuchol som do smiechu, džervinovským spôsobom. „Aký titul?"

Ani náhodou! Ani náhodou! Ty prekliaty sukin syn! Uvedomuješ si, koľko ľudí žije na Filadelfii Šesť?

„Lord ružovej stužky," povedala. „Viete, čo to je?"

Pozdvihol som ruky. „Nemám predstavu!" povedal som ospravedlňujúcim tónom.

Krvavé Slnko. To nemôžem dopustiť! Virdžínia... Nie!

„Ružová stužka je dosť nato, aby vám zaistila audienciu u Kráľa Atlantídy," Pelenor mala v očiach aristokratický lesk.

Kto sa zúčastní tej misie?

Zapískal som. „Pomohli ste tomu?" spýtal som sa.

Hiram, pravdaže. Najvyššie velenie chce, aby si s ním letel ty a Marek.

Pelenor pokrčila plecami, „Len trochu. Filipotosteraniso vám chcel udeliť zelenú stužku. Presvedčila som ho, že ak ma naozaj miluje, musí ísť aspoň o dva stupne vyššie, čo vás vynieslo k ružovej."

Hiram, môj brat. Hiram, môj syn. Ako by som ti to mohol urobiť?

„Ako tá ružová stužka vyzerá?" opýtal som sa zamyslene.

Daj sa vypchať! Daj sa vypchať aj so svoju prekliatou misiou! A Lavašovi povedz, aby šiel do pekla.

„Nuž..." odpovedala Pelenor, „dosť ružovo, povedala by som. Máte si ju pripnúť na svoje Hnedé Rúcho, na srdce."

Dobre, Brat Rytier! Dobre! Vycúvaj z toho a všetkých nás zabi, ak to tak chceš. Preboha, postav sa realite! Rex vyhráva. Túto skurvenú vojnu prehrávame. Filadelfie sú pred zničením. Ešte jedna bitka a nezostane z nás nič.

Pelenor ma chytila za ruku. „Čo sa s vami deje, Zar?" skúmavo hľadela na moju tvár. „Vaše oči vyzerajú niekedy tak zvláštne." V jej hlase bolo cítiť nehu.

Filadelfia Šesť. More plameňov.

Svižne som potriasol hlavou. „Hlavou mi prebieha priveľa vízií."

„Ste v poriadku?" opýtala sa.

„Áno, áno," usmial som sa. „Ako vám mám poďakovať za tú ružovú stužku, Princezná Pelenor?"

„Poďakovať mne?" nefilimská žena o tom nechcela ani počuť. „Na to ani nepomyslite! Ja som tá, ktorá bude ďakovať vám, a to tak, že zaistím, aby Hermína dorazila do vašej svätyne čo najskôr."

Povedz Pelenor o obroch!

Vo vrúcnom priestore, ktorý medzi nami žiaril, som nechal prehovoriť čistú fontánu, „Pelenor, sú tu ešte ďalšie veci, ktoré s vami chcem prebrať." Vzýval som súcit môjho majstra a pokračoval, „Priateľka, vidím, ako sa nad vašim krajom zbiehajú temné mračná. Chcem vás v dostatočnom predstihu varovať, aby ste mali šancu ochrániť seba a svoje dieťa. Za niekoľko mesiacov, alebo možno za niekoľko rokov - tieto veci nikto nevie s absolútnou presnosťou - nadíde zlovestná noc. Psy a iné zvieratá sa zbláznia a všetkých pobudia. To bude kľúčové znamenie. Ľudia mojej svätyne ho nazývajú nocou zavýjajúcich psov. Keď sa toto odohrá, utečte, Pelenor! Utečte z Tomoristanu. Uchýľte sa k svojim priateľom v Džex Belarane. Čoskoro potom vypuknú v kráľovstve veľké nepokoje. Vaše mesto obsadia dobyvatelia z východu."

„Och môj Pán Melchisedek!" zbledla od hrôzy. „Naozaj sem prídu obri?"

„Kto vám o tom hovoril?"

„Môj manžel bol varovaný pred nebezpečenstvom invázie, ale on a jeho generáli túto hrozbu odmietajú brať vážne."

„Kto chce veriť blížiacim sa katastrofám?" vzdychol som si. „Môj učiteľ sa po celé desaťročia pokúšal ľudí varovať, že polia sa zrútia, ale nik ho nepočúval. Ja by som sa nikdy neodhodlal prorokovať pre dvor, dokonca ani s ružovou stužkou nie. Ak vám to teraz hovorím, je to len preto, že mi na vás záleží."

„Verím vám!" povedala so slzami v očiach. „Povedzte mi, čo sa stane."

„V poliach nastanú veľké poruchy, ktoré do všetkých krajov našej časti kráľovstva vnesú chaos. Obri to využijú a vydajú sa na dobyvačnú výpravu. Ak je moja vízia správna, nebude to pekný pohľad. Potom, ako sa obri zmocnia Tomoristanu, veľa z neho nezostane. Myslím si, že v tom čase bude Džex Belaran jedno z mála bezpečných miest v celom kráľovstve. Choďte tam a hľadajte útočisko u Kayala-ha Persepsa. Lovci vás ochránia."

Celé roky som Džervina počul hovorievať, ako neznáša predpovedanie katastrof. Teraz som si uvedomil prečo. Pelenor bola zdrvená. Vysal som z nej radosť a vymazal víťazný úsmev z jej tváre.

Biedny spôsob akým jej oplatiť priateľstvo.

Rukami si objala brucho. „Bude moje dieťa žiť?" opýtala sa.

„Ak utečiete včas, útoku uniknete. Verím, že ma poslúchnete a verím, že vaše dieťa bude žiť. Preto vám to hovorím."

Pelenor chcela vedieť ďalšie detaily, ale čo som jej mohol povedať? Všetko, čo som dokázal predvídať, bolo obrovské temné mračno prechádzajúce ponad kráľovstvo, prinášajúce skazu. „Čo keby ste v najbližších dňoch išli na krátku návštevu k Felícii?" navrhol som. „Myslím si, že k Lovcom sa mohli dostať rovnaké informácie, aké má váš manžel. Pravdepodobne o týchto veciach vedia oveľa viac ako ja."

Pelenor mi ďalej kládla otázky, ale nič viac som jej nedokázal povedať. Stretnutie som zanedlho ukončil. Ako som sa chystal odísť, z jedného z veľkých vreciek môjho rúcha som vytiahol dva džbány. „Môžem vás požiadať, aby ste tento darček doručili Felícii? Tento obsahuje uhorky nakladané v mede, takže... ľahko uhádnete, čo je v tom druhom."

„Škoricová omáčka!" Prstami sa zľahka dotkla mojej tváre, „Mám jej s darčekom odovzdať aj nejaký odkaz?"

Poďakuj Felícii za pomoc, ktorú ti poskytla v súvislosti s Persepsom.

To som jej predsa nemohol povedať! Nedodržanie utajenia by bolo jasným porušením dohody, ktorú sme s Persepsom uzavreli.

Beda mladému hlupákovi...

„Áno, Pelenor!" vybuchol som. „Poďakujte prosím Felícii za pomoc, ktorú mi poskytla ohľadne Persepsa."

13.4 Stretnutie na okraji priepasti

Hmly boli také husté, že som dovidel ledva pätnásť zákonných stôp pred seba. Na Tomoristan nič nezvyčajné.

Sedel som na móle, vyčkávajúc loďku, ktorá by ma zobrala naspäť do Eisraimu, keď mi Hrot-zavolal Fridrik, „Veliteľ, dostal som správu z Džex Belaranu. Zdrojový kameň Červených Odpadlíkov je pred zrútením! To znamená, že musíme ihneď zaútočiť na Líšky, aby si mysleli, že ich prepadli Červení Odpadlíci. Nesmieme stratiť ani minútu. Perseps už vyslal svojich mužov, aby vytvorili diverziu a vyprázdnili pre vás ich základňu. Očakáva, že tam budete a zmocníte sa zdrojového kameňa."

„Hneď teraz?" Hrot-opýtal som sa. „Práve som sa chystal vrátiť z Tomoristanu."

„Nevracajte sa. Choďte na sever. Dedina, kde majú Líšky základňu, sa volá Údolie Raelen. Nachádza sa v severnej časti kraja Severných Jazier, v blízkosti Snežných Hôr. Dám vám vedieť o všetkých podrobnostiach."

„Ale čo vy, Fridrik? Kde sa nachádzate?"

„V Lazére. Pridám sa k vám tak rýchlo, ako to len pôjde. Teraz počúvajte - aby ste dosiahli Údolie Raelen, musíte..."

„Hej, počkajte chvíľu, Fridrik! Ešte ste mi nepovedali, ako mám na tých ľudí vrhať jed tak, aby verili, že je to dielo Červených Odpadlíkov."

„Budem vás to musieť naučiť na diaľku. Pre Hrot-experta ako ste vy, Veliteľ, by to nemal byť žiaden problém." Bol Hrot-ostrý, zachytil moje zaváhanie, „Počúvajte, Veliteľ! Akonáhle sa zdrojové spojenie Červených Odpadlíkov zrúti, neexistuje už žiaden spôsob v siedmych sférach, ako ich donútiť, aby sa s Líškami navzájom vyzabíjali. Všetci nám potom zostanú na krku. Ak teraz nevyužijeme túto šancu, Persepsov plán je v háji. Žiadali sme Džex Belaran o alianciu a teraz..."

„V poriadku, Fridrik," Hrot-prerušil som ho. „Najprv sa Hrot-dohodnem s Džervinom a hneď potom sa vám ozvem."

Vstal som. „Čo robí blázon, keď mu zdochýna krava? Tancuje. Tancuje..."

Môj spev zaujal pozornosť starej pani, ktorá sedela neďaleko. Civela na mňa.

„Dnes máme pekné hmly, múdra matka v Zákone!" usmial som sa na ňu a zákonne vyceril všetky svoje zuby.

Neodpovedala. Len odvrátila hlavu a ďalej hľadela do hmiel.

Nechal som ju tak a zavolal Džervinovi.

Keď sa dopočul, čo povedal Fridrik, vyjadril vážne obavy, „Vôbec sa mi to nepáči!" Hrot-povedal. „Cítim nebezpečenstvo. Veľké nebezpečenstvo."

„Myslíte, že ešte nie som pripravený bojovať proti Líščím Lovcom?"

„Hm... nie, to nie. Skutočná hrozba spočíva v tom zdrojovom kameni, z ktorého Líšky čerpajú svoje sily. Keď sa ho zmocníš, čo presne s ním máš urobiť?"

„Fridrik pomocou určitého rituálu kameň deaktivuje. Zdá sa, že v hrnci by mohlo byť niekoľko pavúkov, ale čo môžeme urobiť? Ak teraz necháme Persepsa v štichu, prečo by nám mal ešte niekedy pomôcť?"

„Ja viem," Hrot-súhlasil Džervin. „Ale ten kameň mi robí starosti. Vedomie, ktoré z neho pramení, ťa úplne odpojí odo mňa a Majstrov Hromu."

„Džervin, myslím, že by som to mal urobiť, ale rozhodujete vy."

„Tiež si myslím, že by si to mal urobiť, ale nepáči sa mi, čo vidím prichádzať. Vieš, synak, až doteraz som bol s tebou pri každej skúške, ktorou si prechádzal. Dokonca aj v Mount Lorzen a v Červenej Zemi, keď si liečil tú nefilimskú kňažku. Myslel si si, že som na teba zabudol, ale mýlil si sa. Bol som s tebou, deň čo deň, noc čo noc. Ale tentoraz... budeš sám."

„No tak potom," zaváhal som, „by sme to asi mali oddialiť. Možno potrebujem viac času na prípravu."

„Na ďalšiu prípravu už nie je čas. Sieť polí umiera a spolu s ňou aj kráľovstvo. Čas prenosu Archívu sa blíži."

„Keď budem sám, mám vôbec šancu?" opýtal som sa priamo.

„Musíme dúfať, že s tebou bude niečo väčšie, čo ti pomôže prekonať všetky prekážky. Modli sa k Matke Svetla, aby zvíťazila Pravda a len Pravda."

13.5 Útok na základňu Líšok

Bola noc. Odetý v tradičnom odeve Červených Odpadlíkov, sedel som v lese blízko Údolia Raelen. Bol som pripravený zaútočiť a rozmýšľal som, aký to asi bude pocit, zabiť človeka.

Nájsť to miesto bolo ľahké, keďže Fridrik mi Hrot-prekomunikoval všetky potrebné informácie. Tiež ma naučil spôsobu, akým Červení Odpadlíci vrhajú svoj jed. Naozaj to nebolo príliš zložité. Či ale budem schopný použiť túto metódu, aby som zabil Líščích Lovcov, ktorí strážia drahocenný kameň, to bola iná vec. No podľa Persepsovho plánu na tom ani príliš nezáležalo. Všetko, čo som mal urobiť, bolo pozabíjať stráže, hoci aj holými rukami. A potom na nich vyliať červený jed, aby som vzbudil podozrenie.

Persepsov plán bol jednoduchý. Líščí Lovci sa s viac ako polovicou svojich mužov vydali na každoročnú výpravu do kraja Perentije, východne od Severných Jazier. Bolo mi povedané, že včera boli ďalší deviati odvolaní na misiu na juh, takže na základni zostalo len desať mužov. Ich základňou bolo rozľahlé sídlo obklopené skladmi, v ktorých uchovávali svoj lup. Čoskoro malo komando žoldnierov vyslaných Persepsom sklady podpáliť a vytvoriť tak diverziu. Ja som dostal tajný kód, pomocou ktorého som mohol nepozorovane prekĺznuť cez ochranné Hrot-pole. Moje pokyny boli jasné: nechať Fridrika, aby ma Hrot-naviedol do krypty, kde bol uložený zdrojový kameň, zmocniť sa ho a utekať preč.

A... zabiť každého, koho cestou stretnem.

Celý plán spočíval na jednom základnom faktore: moja Hrot-signatúra bola radikálne odlišná od signatúry Lovcov Džex Belaranu. Jedine tak bolo možné Líšky presvedčiť, že to boli Červení Odpadlíci, ktorí ukradli ich kameň. Keby som bol býval vytrénovaný v Džex Belarane, Líšky by ma podľa energie v mojom Hrote okamžite zachytili. Preto misiu nemohli vykonať Persepsovi Lovci. Bol tu potrebný niekto z vonku, muž, ktorý sa nikdy nezapojil do boja medzi súperiacimi klanmi - ale muž, ktorý dokáže zabíjať z Hrotu.

Akonáhle sa kameň Líšok ocitne v mojich rukách, mal som sa vydať na juh. Experti na kamene z Džex Belaranu prišli na systém, ktorým sa dalo vyžarovanie kameňa na dvanásť dní odtieniť. Medzitým malo byť vyžarovanie zdrojového kameňa Červených Odpadlíkov umelo posilnené, aby sa Líšky mohli pohrnúť a zmárovať Fonkena Červeného a jeho mužov.

Dvanásť dní... tu bol ten háčik! Ak sa Fridrikovi nepodarí kameň včas deaktivovať, jeho vyžarovanie bude viditeľné z veľkej diaľky a pôjdu po mne všetci Odpadlícki Lovci: Líšky, pre začiatok, ale tiež Červení Odpadlíci, ktorí sa budú zúfalo usilovať získať nový zdrojový kameň. Zrejme sa o mňa budú zaujímať aj Čierni Lovci, ktorí v kameni budú vidieť ideálnu príležitosť, ako si zabezpečiť absolútnu prevahu. Rovnako tak aj hocikto v kráľovstve, kto si zmyslí založiť nový klan Odpadlíkov.

„Čo robí blázon, keď sa mu rúca chatrč? Tancuje. Tancuje." Oprel som sa o strom a celé hodiny pomaly zvieral a otváral päsť, praktizujúc tak vysoké umenie čakania, ktorému ma Drak-majster Marek naučil.

Noc bola taká tmavá, že som si nedovidel ani na dlaň. Rozmýšľal som, čo asi robí Elyani.

Vyhľadávanie úspešné. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

„Priestorová Matica sa nikdy nevzdáva, čo?"

Ak by Hermína prevzala vedenie od tých dvoch Nepoškvrnených, dovolila by mi vidieť Elyani? Možno nakoniec ani nie. A keby aj predsa len dovolila, bola by to krutá hra. Elyanina tvár by musela zostať zahalená. Zákon Nepoškvrnených by mi zakazoval s ňou hovoriť alebo sa jej čo len pozerať do očí. A čím viac by som jej pomohol, tým skôr by Elyani mohla vyraziť do sveta bohov.

Ale Elyanin pohreb bude môj. To som Drak-vedel. Keď bude rituál vystúpenia dokonaný, vyžiadam si jej telo a vykonám jej rituál mŕtvych - a nikto ma v tom nezastaví. Nikto! Pri predstave Drak-zúrivosti, ktorej by musel čeliť každý, kto by sa mi postavil do cesty, som sa uškrnul.

Tú scénu som si predstavoval už veľakrát. V deň rituálu vystúpenia sa v hlavnej krypte zhromaždia všetci kňazi a kňažky. Potom vstúpi Elyani a Nepoškvrnená a zaujmú postavenie uprostred krypty. Začne sa rituál: spievanie hymien Zákona, Hlasové projekcie dlhého zoznamu mantier na Svätý Modrý Plameň a najmenej päť hodín veľkolepého rituálu. Potom všetci okrem Elyani a Nepoškvrnenej opustia kryptu a prebehne vystúpenie.

„Čo budem vtedy robiť ja?" uvažoval som. Zrejme sa rozptýlim po diaľavách a opijem sa kozmickou rozľahlosťou.

Aké to bude, vrátiť sa naspäť do prázdnej krypty potom, ako Elyani vystúpi? Jej mŕtve telo... bude ešte teplé?"

Za mojím chrbtom zaspieval slávik a prekvapil ma.

Čo dobré ti to dá, keď vykonáš pohrebný rituál?

Pokrčil som plecami. Tento bod nebol otvorený pre diskusiu.

Konečne Hrot-zavolal Fridrik, „Teraz, Veliteľ! Kráčajte smerom k sídlu! Sklady už horia. Z diaľky by ste mali vidieť plamene."

Rozbehol som sa lesom.

O pár minút sa Fridrik opäť Hrot-ozval, „Vidíte plamene?"

„Ešte nie! Zatiaľ som stále v lese. Ale cítim dym," Hrot-odvetil som.

„Za chvíľu vstúpite do ich ochranného Hrot-poľa."

Zastal som a vcítil sa. Ochranné pole sa nijako zásadne neodlišovalo od toho v Eisraime. Použijúc supermentálne frekvencie, vstúpil som do poľa a zaregistroval sa podľa Fridrikových pokynov. O pár sekúnd neskôr som bol opäť na ceste.

„Hotovo?" Hrot-opýtal sa Fridrik.

„Verím, že áno. Ak po mne všetci pôjdu, budeme vedieť, že to nefungovalo."

Na konci lesa ma očakávala pekelná vízia. Oheň nasýtil hmly oranžovým dymom a premenil tak noc na deň. Ďalej som bežal smerom k domu.

„Vidíte sídlo?" Hrot-spýtal sa Fridrik.

„Zatiaľ nie. Hmly sú príliš husté," Hrot-odpovedal som.

Dostať sa k domu mi trvalo len tri minúty. Čím som bol bližšie, tým bol dym hustejší - ale nikde žiadne Líšky! „Fridrik, myslím, že sa mi podarilo oklamať ich ochranné pole!" Hrot-vysielal som.

„Fantastické, priateľ môj! Fantastické!" Hrot-odvetil nadšene.

Ale keď som došiel k sídlu, čakalo na mňa nepríjemné prekvapenie.

„Fridrik," Hrot-zavolal som, „máme problém! Tá budova horí!"

Bolo to veľké sídlo, aspoň trojposchodové. Pravá strana budovy bola v plameňoch.

Nikde ani ducha.

„Vojdite do dverí naľavo!"

Rozbehol som sa.

„Počkať!" zastal som. „Ten Hrot-pokyn neprišiel od Fridrika!" uvedomil som si. A celkom iste nepochádzal ani od Lietajúcich Drakov.

„Fridrik! Čo sa s vami deje?" Hrot-zavolal som.

Fridrik neodpovedal.

„Sakra! Ako mám bez Fridrika potrafiť do krypty?"

„Dvere naľavo vás dovedú do krypty," Hrot-informoval ma rovnaký hlas.

Na váhanie nebol čas. Upaľoval som k ľavej strane budovy. Dvere domu boli otvorené.

Vošiel som dnu a ocitol sa v prázdnej chodbe, kam oheň ešte nedosiahol.

Vcítil som sa, Hrot-hľadajúc kameň Strážcov-stva.

„Tam!"

Bolo to zrejmé. Mimoriadne ostrá vibrácia.

Moje vedomie sa presvetlilo. Vstúpil som do priestoru vyššieho vedenia.

13.6 Letmý záblesk mysle Strážcov

Ihneď mi bol známy plán domu. Otvoril som dvere a objavil zostupujúce schody. Na ich konci bola pivnica. Prechádzal som dlhou chodbou naplnenou dymom. Nikto v dohľade. Odbočka doľava... doprava, opäť doľava. Dokonalé vedenie o tom, kam smerujem.

Za necelú minútu som sa ocitol pred vchodom do krypty. Strážca - jeden z Líščích Lovcov - ležal na zemi, v bezvedomí. Od dymu? Príliš pekné, aby to bola pravda. Ale na váhanie som nemal čas! Rýchlo som vošiel do krypty.

Tam ležal, na vysokom piedestáli.

„Zdrojový kameň!" zašepkal som. Zhruba trojcentimetrový kameň vydával bledú kryštalickú žiaru.

Pomaly som podišiel k piedestálu.

Čas nadobudol iný význam. Pre začiatok, výrazne spomalil, alebo skôr moje vedomie začalo operovať neuveriteľne rýchlo. Vízie a myšlienky sa mihali mojím Hrotom ako blesky. Myšlienky neboli normálne, ale komplexné a mnohorozmerné, zahrňujúce rozširujúce sa úrovne reality, hýbali a menili sa nepredstaviteľnou rýchlosťou. Koncentrované vedenie, ktoré v nich bolo obsiahnuté, bolo priam hrozivé.

Vtedy som Hrot-začul hudbu - hudbu Strážcov!

Bola mätúca a súčasne úžasne očarujúca.

Blúdivý pohyb neustále sa meniacich vĺn,

ktorý ma odvial ďaleko od hmatateľnej Hrot-ovosti

Do podivných, vysokých svetov nepravdepodobnej reality.

Kým som dosiahol piedestál vzdialený len desať zákonných stôp,

Vypočul som si eóny hudobnej virtuality Strážcov,

Cestoval som časom a priestorom,

Navštívil som svety matematicky nekonečných dimenzií.

Vrstvu po vrstve som preskúmal paradoxne navrstvené reality.

Pohyboval som sa sem a tam cez rozmanité exponenciálne škály neopísateľných zázrakov

A pochopil myriady úžasne hyper-reálnych mentálnych konštrukcií.

V krátkosti, zachytil som letmý záblesk mysle Strážcov.

Moja ľavá ruka siahla po kameni.

Ozval sa varovný hlas, „Nie, priateľu, neber tento kameň! Spálil by ťa. Museli by ti odrezať ruku."

„Kto si?" Hrot-strhol som sa.

„Ľudia, vo svojej nekonečnej naivite, volajú ma Strážcom, ale teraz chápeš, že som nekonečnou a ohromnou supermentalitou Strážcov-stva, ktorá žiari svetlom jasným ako zornička a svojimi lúčmi osvetľuje sféry. Poslúchni ma, neber tento kameň. Nič proti tebe nemám, Lietajúci Drak, a ublížiť ti netúžim. Preto ťa varujem. Odstúp a nechaj kameň prepadnúť ohnivej skaze."

Moja ruka sa už takmer dotýkala kameňa.

„Stoj, dieťa! Počúvaj!" zastavil ma Strážca. „Si príliš mladý. Nemáš to, čo je treba na ovládnutie sily Strážcov. Ak sa predsa odhodláš zmocniť kameňa, samočinne sa ocitneš v područí inej sily, ktorá ti ublíži a poškvrní tvoje svetlo."

„Ak Lovci dokážu použiť silu kameňa, prečo by som to nedokázal ja?" Hrot-spýtal som sa podozrievavo.

„Lovci boli zrodení z môjho semena. Kŕmil som ich svojim jedom. Nechávam ich rásť v Strážcov-stve a vykonávať moje diela. Ale semeno, z ktorého si povstal ty, je odlišné. Toto nie je tvoja cesta. Odstúp a nepokúšaj ma, inak spadneš do bezodnej priepasti."

„Prečo ma posielať do bezodnej priepasti, ak proti mne nič nemáš?" Hrot-predhodil som mu.

„Ak spadneš do priepasti, nebude to preto, že ja ťa tam uvrhnem, ale kvôli tvojej vlastnej nepripravenosti ovládnuť moju silu. Taký je osud ľudí, ktorí sa pokúsia ovládnuť silu Strážcov: padnú za obeť Ahrimanovi, Kniežaťu Temnôt."

Stiahol som ruku naspäť a zaváhal. Pohľad na kameň ma úplne pohlcoval. Bol to on-kameň vajcovitého tvaru a vydával len slabú žiaru.

Ešte raz som skúsil Hrot-zavolať Fridrika, ale odpovede som sa nedočkal. Skúsil som Džervina. Nič. A môj hlas Lietajúceho Draka tiež mlčal.

Začul som, ako cez chodbu pred kryptou niekto beží a kričí.

Popchnutý hroziacim nebezpečenstvom, ľavou rukou som schmatol kameň z piedestálu.

13.7 Orestov učiteľ v Hrome

V momente, keď moja ruka zovrela kameň, nastala explózia svetla. Kameň už nebol mdlý, ale zažiaril jasným zlatožltým svetlom, ktoré osvetlilo celú kryptu. A... zázrak! Ruka, ktorá držala kameň, žiarila rovnakým svetlom.

Atmosféra sa úplne zmenila. Rýchlo sa pohybujúce supermentálne vlny Strážcov zmizli a vystriedal ich pocit hlbokého uzemnenia a hutnej sily.

Muž pomaly zatlieskal rukami.

V úžase som sa otočil, aby som sa na neho mohol pozrieť. Bol v krypte po celý čas? Nikoho som si nevšimol. Ale až keď som ho uvidel, až vtedy som zažil ozajstný šok.

„Pochválený buď Kráľ Sveta, Zar!" pozdravil ma muž a jeho hlas mal v sebe teplo.

Úplne neschopný slova, neveriaco som pohliadol na kameň a potom opäť na neho.

Videl som naozaj to, čo som videl?

„Blahoželám ti! Uspel si," povedal. Cítiac moje užasnutie, povedal, „Vieš, kto som?"

Neveriaco som potriasol hlavou.

To proste nemohla byť pravda. Musela to byť ilúzia.

Muž bol odetý v hnedom rúchu Majstrov Hromu. Nevidel som mu do tváre, jeho hlava bola ukrytá pod kapucňou. Ale jeho energia sprostredkovávala nezameniteľnú príchuť Hnedého Rúcha.

Bol som v pokušení utiecť.

Moju myšlienku prečítal, presne ako Džervin. „Nie, neutekaj!" povedal svojim priateľským hlasom. „Prišiel som ti pomôcť dostať sa z tohto miesta a bezpečne nájsť cestu."

„Kto... kto ste?" opýtal som sa nakoniec.

„Moje meno je Afelion."

Aký len mal úžasný hlboký hlas! Spieval ako rieky Podsvetia. „Ste jedným z..." začal som sa pýtať, ale zaváhal som.

„Áno, som jedným z Majstrov Hromu. Učiteľ učiteľa tvojho učiteľa."

Omráčenie. „Orestov učiteľ?"

„Správne, syn môj."

„Ale... čo tu robíte?"

„Kráľ ma poslal, aby som ti pomohol a tiež, aby som ti odovzdal niekoľko darčekov. No tak, mladý muž, poďme. Musíme opustiť toto miesto." Prešiel ku dverám krypty. Vonku na dlážke stále ležalo Lovcove telo. Afelion sa ku mne obrátil. „Viem, že nemáš rád zabíjanie, tak som strážcu zneškodnil za teba. Poď za mnou!"

Pozrel som sa na kameň, potom na neho. Stále som nedokázal vidieť jeho tvár.

Obrátil sa a vyšiel von. Išiel som za ním. Chodba bola plná dymu, ale inak v nej vládlo ticho. Tentokrát to k dverám domu trvalo len niekoľko sekúnd.

Ako sme vyšli von na prázdny dvor, uvedomil som si, že väčšia časť budovy je v plameňoch.

„Pokiaľ si so mnou, nemusíš sa ničoho báť, a ohňa už vôbec nie!" zasmial sa Afelion. Čudný smiech. Môjho Draka z neho striaslo. „Vieš predsa, že Kozmický Oheň je ústrednou silou Majstrov Hromu, či nie?"

V rozpakoch som udržiaval jeho vysoké tempo cez podivnú scenériu - praskajúce, burácajúce, zadymené hmly nabrali oranžovú farbu a do diaľky odrážali svetlo ohňa.

„Kam ideme?" spýtal som sa.

„Pre tvoje hnedé rúcho, samozrejme!" Opäť sa obrátil ku mne a stiahol mi z čela úzku červenú šatku. „Tejto hlúposti sa zbav! Nebudeš ju potrebovať." A opäť sa pustil kráčať smerom k lesu.

Keďže som si aj tak potreboval vziať svoje rúcho, išiel som za ním.

Keď sme dorazili na miesto, kde som v noci táboril, Afelion zastavil a posadil sa, chrbtom sa opierajúc o strom - o ten istý strom, kde som predtým čakal a spomínal na Elyani.

„Robíš si starosti o Elyani, však?" povedal, ako som sa prezliekal, pričom som kameň opatrne držal v ruke. „Stále žije," dodal.

Napriamil som sa a pozrel sa rovno na neho, ten čudesný tieň v neskutočnom oranžovom svetle. „Čo chcete?"

„Som Afelion Majstrov Hromu," zopakoval, „a Kráľ ma poslal, aby som ti dal niekoľko darčekov a tiež ti ukázal, že svet nie je taký, za aký ho ľudia považujú."

„Kto ste?"

„Máš rád pravdu - čo je medzi ľuďmi zriedkavá vlastnosť, naozaj - a tak ti nebudem klamať."

Pokúsil som sa Hrot-zavolať Džervina a Fridrika. Neúspešne.

„Nestrácaj čas," povedal Afelion, „intenzita kameňa je príliš veľká. Všetky druhy komunikácie boli prerušené. Krásny kameň, však? Keď ovládneš jeho sily, budeš ohromený." Luskol prstami, presne ako Džervin, „Môj prvý darček, synak! Chcem povedať, darček od Kráľa, samozrejme."

Zmätene som pohliadol na kameň.

„Áno," pokračoval Afelion, „je tvoj. Vďaka mojej pomoci sa ti nikto nepostavil do cesty, keď si si poň prišiel a nikto nebude mať moc ti ho zobrať." Potom vstal a pustil sa kráčať smerom na juh. „No tak, synak, poďme preč. V tejto oblasti pre nás nie je nič zaujímavé."

Kráčal som za ním. „Počúvajte, o ktorom Kráľovi ste to hovorili?"

„O niekom, komu sa páčiš," povedal Afelion. „Je to niekto, kto sa ti v mnohých ohľadoch podobá."

„Čože?"

„Áno, je ako ty!" zasmial sa Afelion sarkasticky. „Zober si napríklad takú priemernosť. Neznášaš priemernosť. Presne tak ako Kráľ! A si extrémny človek. Kráľ je extrémny medzi extrémnymi. Obdivuješ inteligenciu a snažíš sa ju v sebe rozvíjať. Kráľova inteligencia je fenomenálna."

„Ale čo váš Kráľ odo mňa chce?" zopakoval som.

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" s desivou presnosťou okopíroval Džervinov výraz. „Nežiadam od teba nič, len ti dávam darčeky. A teraz ti dám ďalší. Jednu informáciu, ktorú oceníš. Vieš, že niektorí ľudia ti o tejto misii klamali?"

Džervin a ja sme to podozrenie mali po celý čas. Ale čo presne tento muž vie?

„Prezradím ti tajomstvo!" prehodil Afelion, kým rýchlym tempom rázoval vpred. „Momentálne sa ti Čierni Lovci snažia prejsť cez rozum. Myslia si, že ti zdrojový kameň môžu ukradnúť. Čoskoro stretneme troch z nich a pokúsia sa ťa chytiť do trojuholníkovej siete. Ďalší Čierny Lovec, Progos, hlúpy obor, na teba čaká o niečo ďalej na juh a je pevne rozhodnutý zabiť ťa. Ale niet sa čoho obávať! S mojou pomocou sa Čiernych Lovcov zbavíš." Otočil sa ku mne a dodal, „To bude pre tvoj Archív dobré, nie?"

„Zbaviť sa Čiernych Lovcov?" Kráčal som za ním a neveril som vlastným ušiam.

„Moc kameňa sa o nich postará. A ak to budeš potrebovať, pomôžem ti aj ja. Budeme ďalej kráčať na juh, až kým nás Čierni Lovci nenájdu. A potom... nech sa Pán Melchisedek nad nimi zmiluje!"

„Ale ako môžu Čierni Lovci vedieť, že som sa zmocnil zdrojového kameňa?" pýtal som sa.

Afelion zastavil, obrátil sa ku mne a položil mi ruku na plece. „Hlboké lži a mocné klamy!" vyslovil súcitným hlasom. „Situácia je taká prehnitá, že radšej nechceš vedieť, čo presne sa udialo, syn môj."

„Dostali Čierni Lovci informácie od zradcu?" spýtal som sa.

„Zradcovia sú všade, synak. Ale kto je zradca a na koho sa môžeš spoľahnúť?" povzdychol si filozoficky. „To sa potrebuješ dozvedieť odo mňa." A opäť sa dal do kroku.

Nasledoval som ho nocou, nevediac, akú otázku položiť ako ďalšiu.

„A čo tak ďalší darček?" navrhol Afelion.

„Hm... ale prečo mi chcete dávať toľko darčekov?"

„Už som ti povedal, synak, Kráľovi sa páčiš!" odvetil. „Takže, môj ďalší darček súvisí s Teyani. Zajtra ráno si zlomí nohu. Sleduj..."

Vyvolal víziu Teyani, ako padá dole schodmi a kričí od bolesti. Urobil som bolestnú grimasu, cítiac jej utrpenie vo svojom tele."

„Zlyhá navigačný systém. Nejaký problém v poliach," povedal Afelion. „Chcel by si tomu zabrániť?" Luskol prstami, „Čo keby sme jej poslali chrípku, aby zajtra zostala v posteli?"

„Počkajte chvíľu, Afelion!" namietal som. „Teyanina vízia je veľká. Jej intuícia pochádza priamo zo sfér Výšin. Prečo by sama nemohla vedieť, čo sa zajtra stane?"

„Presne ako hovoríš, synak. Jej doménou sú Výšiny, takže to, čo svojou intuíciou vníma, sú práve Výšiny, nie schody. Mojou doménou je fyzický svet. Mne sa nestáva, že by som minul schod. Ale ak mi neveríš, nemusíme jej posielať chrípku. Ale musíš sa poponáhľať. Čoskoro sa zobudí. Vlastne už môže byť aj neskoro."

Hlboko vo vnútri som vedel, že to, čo mi ukázal, sa naozaj stane. Uháňajúc za ním, ocitol som sa v momente bolestivého váhania. Nakoniec som sa rozhodol, „Dobre, Afelion, myslím, že by som chcel, aby sa tej nehode vyhla, ak môžem."

Afelion prestal kráčať a uchopil moju ľavú ruku, ktorá zvierala zdrojový kameň. Pozdvihol ju na úroveň môjho čela, „Prepoj kameň so svojim tretím okom," povedal. „Áno, presne tak. A teraz jej jednoducho pošli chrípku."

Zaváhal som ešte viac. Snažil som sa zamerať na tú najmiernejšiu formu chrípky, akú som si len dokázal predstaviť a poslať ju Teyani.

„Počúvaj, synak," na Afeliona to veľký dojem neurobilo, „chceš ju predsa udržať v posteli. Nemôžeš trochu viac pritlačiť?"

Zámer som jemne zintenzívnil.

Afelion mi zatlieskal. „Hotovo! Výborne!" zvolal s uspokojením. „Môžem ti sľúbiť, že si zajtra nohu nezlomí. Teda, vlastne dnes," dodal, keďže sa už objavilo prvé svetlo úsvitu.

„Je to také ľahké?" spýtal som sa.

„Áno!" oznámil Afelion triumfálnym hlasom a opäť sa pustil kráčať plnou rýchlosťou. „A pamätaj si, že kameň patrí tebe. Môžeš ho použiť na akýkoľvek účel."

Išiel som za ním a celá situácia na mňa začala nepríjemne doliehať. Keďže som sa nedokázal Hrot-skontaktovať s Fridrikom, ako sa toho kameňa zbavím? Ak sa do dvanástich dní nepodarí Fridrikovi kameň deaktivovať, potom nech sa Pán Melchisedek nad nami zmiluje.

„Počúvaj, synak," Afelion prerušil moje myšlienky, „na tých dvanásť dní môžeš pokojne zabudnúť. Ako som ti už povedal, kameň je tvoj. Máš všetko, čo potrebuješ nato, aby si ochránil seba aj svojich priateľov. Čoskoro zistíš ako na to. Idú za nami traja Čierni Lovci. O dve hodiny nás dobehnú."

Bol som zhrozený. „Čože? Už? Ale veď sme len teraz opustili základňu Líšok! Znamená, že celý útok bol pascou Čiernych Lovcov?"

„Synak, ako som ti povedal, budem k tebe veľmi úprimný. Hlavne chcem, aby si pochopil, že čas v mojej prítomnosti nie je taký, aký sa zdá byť inde. Celé ti to vysvetlím neskôr. Teraz sa musíme pripraviť. Lovci tu budú každú chvíľu."

„Dve hodiny... každú chvíľu..." rozmýšľal som, čo to má celé znamenať. Potom som náhle pocítil charakteristický pach. „Máte pravdu! Cítim ich."

Blížili sa k nám traja nefilimskí Lovci. Smrtiacou rýchlosťou.

„Dobrý chlapec!" povedal Afelion. „Počkáme na nich tu alebo im pôjdeme v ústrety?"

Bojovník v mojom vnútri prevzal kontrolu. „Tam hore na kopci cítim mocné energetické studnice. Navrhujem, aby sme ich počkali tam."

Afelion nič nepovedal, len kráčal smerom, ktorý som naznačil. Ale ako sme išli, všimol som si, „Lovci sa pohybujú neuveriteľne rýchlo. Ako je to možné?"

„Má to dočinenia s časom a zvláštnymi vecami, ktoré dokážeš robiť vďaka svojmu kameňu. Poviem ti o tom hneď, ako budeme mať trochu času. Zatiaľ na nich počkajme tu, kde sú stromy riedke."

13.8 Hračkou v rukách Kráľa

Z hmiel, sotva šesťdesiat zákonných stôp od nás, sa vynoril Lovec. Vysoký mladý muž, s modrými očami rozpálenými korením, odetý v čiernom, podľa spôsobu Lovcov svojho klanu.

„Ten kameň, muž Zákona," precedil pomedzi zuby chladným tónom. „Položte ho na zem, odíďte a my vám neublížime."

„Ha! Ha! Ha...!" Afelion vybuchol do Hlas-rehotu, pri ktorom tuhla krv v žilách. „Pozri sa na tohto mladého hlupáka!"

Lovec zostal chladný. „Ste chytený v trojuholníkovej sieti, muži Zákona. Niet úniku."

Spomenul som si na Marekovu brutálnu vraždu trojuholníkovou sieťou a striaslo ma.

„Imbecil!" Hlas-projektoval Afelion silou, ktorá vydesila Lovca aj mňa. „Nevieš, s kým hovoríš? Tento muž je Zar, mocný priateľ Kráľa Sveta. Mal by si byť na kolenách a prosiť ho, aby ušetril tvoj život."

„Dávam vám jednu minútu, aby ste kameň položili a ušli," zahrmel Lovec.

„Zar a ujsť? Ha! Ha! Ha!" Afelionov Hlas-rehot zaburácal ešte hlasnejšie. „Počúvaj, chlapče, chcem, aby si hneď teraz Hrot-zavolal svojho majstra a povedal mu, že stojíš pred Zarom. Chcem, aby vedel, ako si zomrel." Keďže Lovec sa ani nepohol, Afelion na neho Hlas-projektoval s ničivou intenzitou, „Teraz!"

Muž sa roztriasol. „Murdok!" Hrot-zavolal. „Máme ho. Ale sú tu dvaja kňazi Hnedého Rúcha, nie iba jeden. A... si si istý, že ich dokážeme premôcť?"

„Áno!" Hrot-odvetil Murdok.

„Murdok, ty tupá špongia na zelený nápoj!" vpadol do ich Hrot-konverzácie Afelion. „Nemáš predstavu, koho sa snažíš zabiť. Prac sa Zarovi z cesty, inak z tvojho klanu do mesiaca nič nezostane."

Aby sa chránil, Murdok okamžite prerušil Hrot-komunikáciu. Traja Lovci zahájili svoj útok.

Vlna jedu bola masívna, stokrát silnejšia ako čokoľvek, čo som musel vydržať pri Fridrikovi. Ale zdrojový kameň šokovú vlnu jedu prijal a ponúkol mi, aby som ju použil proti nim. Traja Lovci neprestávali, ďalej zvyšovali smrtiacu intenzitu. Nesmel som premeškať ani sekundu. „Nech je tak!"

Lovec predo mnou sa zrútil na zem.

V srdci som pocítil škaredé pichnutie. Rozbehol som sa k Lovcovi, kľakol si k nemu a pravou rukou preskúmal jeho brány. „Je mŕtvy!" vykríkol som.

Afelion, ktorého hlava bola stále ukrytá pod kapucňou, vydal zo seba dlhý vzdych, „No samozrejme, že je mŕtvy! Čo si čakal? Uvedomuješ si, akú dávku jedu si na neho práve vrhol?"

„A čo ostatní dvaja?"

„Tí sú, samozrejme, tiež mŕtvi!"

„Dokáže ich ten kameň vzkriesiť naspäť k životu?" opýtal som sa a zahľadel sa do zlatožltého svetla, ktoré žiarilo cez moje prsty.

„Synak, čo to táraš? Títo muži boli tvoji smrteľní nepriatelia. Celé mesiace spriadali plány proti tebe a tvojim priateľom. Hádam ich teraz nechceš resuscitovať?"

Oči sa mi zaliali slzami. Zahryzol som si do pery a rukou som prešiel cez Lovcove blond vlasy. „Prečo nemôžem vidieť vašu tvár, Afelion?"

„Ešte na to nie si pripravený, synak," povedal chladným, pokojným hlasom. Potom ku mne podišiel a posadil sa vedľa mňa. „Toto je prvýkrát, čo si zabil človeka, však?"

Prikývol som a hľadel na svoju ľavú ruku. Žiarila rovnakým svetlom ako kameň. Zlovestná zlatozelená žiara.

„Počúvaj, synak, títo traja muži boli len jedovatou zberbou," Afelion bol odzbrojujúco jemný. „Pravda je, že keď si sa ich zbavil, zachránil si životy mnohých ľudí: tých, ktorí by inak boli prepadnutí, ozbíjaní, zruinovaní, znásilnení, zneužití, sám to môžeš menovať! A poviem ti ešte niečo. Čierni Lovci plánujú útok na tvoju svätyňu a to znepokojujúco skoro. Chcú dostať tvojho priateľa Narbenzora-Vlnka, veľkého výrobcu kameňov. Ešte si neuvedomili, že malá Maryani je ďaleko schopnejšia ako on. A ak s nimi Narbenzor odmietne spolupracovať, rozdrvia ho a zabijú."

„Prečo by som vám mal veriť?" opýtal som sa podozrievavo.

Afelion sa postavil. „Synak, moja trpezlivosť má svoje hranice. Ak nechceš počuť veci, ktoré som ti prišiel povedať, nebudem sa ti vnucovať. Pôjdem si svojou cestou a nechám ťa, aby si si svoje problémy vyriešil sám." Otočil sa na päte a pustil sa kráčať na juh.

„Počkajte!" zakričal som za ním po niekoľkých sekundách. Nechcel som si ani predstavovať, ako by Vlnko dopadol, keby sa dostal do rúk Čiernych Lovcov.

Afelion nezastavil.

Rýchlo som sa postavil a rozbehol sa za ním. „Afelion, počkajte! Chcem sa dozvedieť viac. Je tu niečo, čo by som pre Vlnka mohol urobiť?"

Afelion neodpovedal.

„Afelion, vy viete, ako by som útoku na Vlnka mohol zabrániť, však?"

Potiahol nosom a nadvihol plecia, „Pravdaže viem! Mám riešenie pre viaceré tvoje problémy, mladý muž, lebo môj Kráľ je mocný medzi mocnými."

Musel som robiť dlhé kroky, aby som mu stačil. „Afelion, nechcete povedať, že by ste vedeli urobiť nejaký zázrak, ktorý by zachránil Elyani, však nie?"

Uškrnul sa. „Pekne po jednom!"

„Ani náhodou, muž Zákona! Ak je tu niečo, čo sa týka Elyani, chcem to vedieť hneď!"

Afelion prudko zastavil. Obrátil sa ku mne a hlasno zahvízdal. „Synak, s učeníkom, ako si ty, to musel mať Džervin naozaj ťažké." A tónom, ktorý neponechával priestor pre diskusiu, dodal, „Ak ti to neprekáža, nateraz sa zameriame na vyriešenie problému s Vlnkom. Potom sa môžeme porozprávať o Elyani." A opäť začal kráčať. „Teraz počúvaj! Murdok má v pláne zbaviť sa najprv teba, potom zahájiť útok na svätyňu Eisraimu. Čoskoro proti tebe vyšle šesť svojich najlepších mužov. Ak vydesíš Murdoka tým, že sa jeho Lovcov zbavíš efektným spôsobom, vzdá sa svojho plánu na Vlnkov únos."

„Zbaviť sa ich efektným spôsobom?" Zvuk toho sa mi ani trochu nepozdával.

„Áno, efektným!" povedal Afelion uhladene, pokojne. „Vidíš tamten kameň?" ukázal na skalu, ktorá mala asi jednu zákonnú stopu a ležala na okraji cesty. Potom sa zľahka dotkol mojej ľavej ruky.

Kameň sa nehlučne rozpadol. Zostala z neho len kôpka štrku.

„Skús to na inom kameni!" prikázal mi Afelion.

Otrasene som civel na ten kameň.

„No tak! Je to ľahké, len použi silu kameňa," tlačil na mňa Afelion.

„Neviem, či to chcem urobiť," povedal som, hľadiac dole na svoju ľavú päsť.

„V poriadku!" pokrčil plecami Afelion a opäť začal kráčať. „Rob, ako sa ti páči. Aj tak máme ešte pár minút, kým nás Lovci dobehnú."

„Čože?" zamumlal som zhrozene a bežal som za ním. „Ale ako to, že sú už tu?"

„Ten kameň, ktorý držíš v ruke... jeho sila je taká veľká, že to s časom robí čudné veci." Odmlčal sa. „Počúvaj, varoval som ťa. Bez efektnej ukážky sily budú Lovci čoskoro v Eisraime a tvoji priatelia budú trpieť." Hlas mu poklesol, „Budú trpieť... veľmi."

„Afelion, celé toto je na mňa príliš rýchle! Kým čokoľvek urobím, potrebujem sa dozvedieť niečo viac o tom Kráľovi."

„Neboj sa, čoskoro budeme mať na rozhovory o Kráľovi kopec času," sľúbil mi Afelion. „Cítiš niečo?"

„Och nie!" zvolal som zdesene. Blížilo sa šesť Lovcov a blížili sa rýchlo. „Čo s nimi urobíme?"

„Odtrhni im hlavy. Ale nie všetkým. Jedného nechaj ujsť, aby mohol Murdokovi porozprávať, čo videl."

13.9 Svätyňa Eisraimu, kaplnka Správcov Polí

Bolo neskoro v noci. Spoza dverí kaplnky sa do Fyssenovho Hrotu vcítili dvaja Čierni Lovci.

Fyssen podriemkaval a tak ich prítomnosť vôbec nezaregistroval.

Jeden z mužov v čiernom ukázal palcom nadol. Druhý to prikývnutím schválil. Spolu zniesli do Fyssenovho Hrotu smrtiacu dávku jedu.

Mladý muž zalapal po dychu. Spadol zo svojho kresla a hlavou rozbil na dlážke veľký džbán. Bol mŕtvy.

Dvere boli zamknuté. Použitím malých sekier ich Lovci rýchlo prekonali a ponáhľali sa do miestnosti.

Kaplnka bola prázdna. Bol tam len Vlnko, ktorý pracoval v pivniciach.

Riadiac sa svojimi Hrotmi, zbehli k nemu dole po schodoch.

Keď ich uvidel, v tom istom okamihu aktivoval Vlnko zariadenie Lietajúcich Drakov a uzavrel prístup do krypty Archívnych kameňov. „Čo tu robíte?" zakričal.

Jeden z mužov na neho ukázal prstom. „Volaj o pomoc a si mŕtvy," zareval. „My vieme, ako odpočúvať Hrot-volania!"

Druhý, ten vyšší - aspoň o dve hlavy vyšší ako Vlnko - k nemu podišiel a vypálil mu hrozné zaucho.

Vlnko spadol na zem.

„Pamätáš si ma, Narbenzor?"

„Čo chcete?" dychčal Vlnko a pokúšal sa posadiť.

Kým to stihol, Lovec mu uštedril kopanec do žalúdka. „Už je to nejaký ten rok od nášho posledného stretnutia, čo? Bolo to vo svätyni Laminindry, ak si dobre spomínam." Podišiel k prázdnej stene, ktorá bola zapečatená zariadením Lietajúcim Drakov a povedal, „Berieme ťa na výlet, Narbenzor. Ale najprv otvoríš tieto dvere. Kamene berieme so sebou."

Vlnko na dlážke stále lapal po dychu.

„No tak, Narbenzor," prehodil druhý Lovec priateľským hlasom, „prečo si neušetríš veľa bolesti a neotvoríš tie dvere?"

Vlnko mlčal.

„No tak, nič proti tebe nemáme, Narbenzor, potrebujeme len tie kamene, to je všetko." Keďže nedostal žiadnu odpoveď, vzdychol si, „Tak teda dobre," a nalial do Vlnkovho Hrotu červený jed.

Vlnko sa začal zvíjať a vrieskať od bolesti.

Medzitým druhý Lovec začal pustošiť všetko, čo mu prišlo do cesty - kopal do vedier, z ktorých sa po celej podlahe rozlieval drahocenný sliz, spolu s malými kameňmi. Potom, prechádzajúc rukou po policiach, zhodil každú jednu fľašku a nádobu - niektoré na dlážku, iné na Vlnka.

Medzi nádobami bola aj jedna, ktorá obsahovala Lilu. Keď dopadla na podlahu, malý kameň sa roztrieštil.

To vyslalo vlnu, ktorá upozornila Maryani. Tá práve meditovala vo svojej izbe, neďaleko Teyaninho apartmánu. „Vlnko!" zvrieskla a vyslala Hrot-volanie. Žiadna odpoveď.

Mladá žena zoskočila z postele a plnou rýchlosťou sa rozbehla do kaplnky Správcov Polí. „Teyani!" Hrot-zavolala, upaľujúc po chodbách. „Vlnka napadli! Varuj všetkých v kaplnke. Zavolaj Džervina, Lermona, Melcharda, Namrona... všetkých, Teyani! Zavolaj všetkých! Povedz im, aby sa ponáhľali do Vlnkovej kaplnky."

„Džervin a Lermon sú mimo svätyne," Hrot-odvetila Teyani. „Sú na ceste do Lazéry, ale aj tak im zavolám a zoženiem všetku pomoc, ktorú len budem môcť."

„Vasúk! Pomoc!" zakričala Maryani. Potom sa jej podaril kúsok, za ktorý by ju Bojovníci Mount Lorzen veľmi obdivovali. Ako bežala, odpútala svoje astrálne telo a projektovala sa do Podsvetí, rovno do kráľovského apartmánu Kráľa Vasúkida.

„Moja, moja..." zvolal sedemdesiat zákonných stôp dlhý zlatý Naga svojim hlbokým melodickým hlasom, keď ju zbadal. „Nie je to malá Maryani? Aká šťastná návšteva!"

„Pomoc! Vasúk! Pomoc! Idú po mojom Vlnkovi!"

Vasúk sem a tam zavlnil nozdrami, rýchlo vyhodnocujúc situáciu. „Nuž... drahá, čo keby si išla naspäť do svojho tela, teda do svojho fyzického tela, pravdaže, a ja sa pozriem, čo sa dá s touto nešťastnou situáciou urobiť."

„Rýchlo, Vasúk! Prosím, rýchlo!" povedala Maryani a vystrelila naspäť do kráľovstva. Zanedlho dosiahla kaplnku. Uvidela otvorené dvere a Fyssena na dlážke. Preskočila jeho mŕtve telo a upaľovala do pivnice.

Lovci, ktorí vycítili jej blížiacu sa prítomnosť, zostali stáť veľmi pokojne, pripravení udrieť.

Vlnko sa zmietal na podlahe, ústa a nos mal zaliate krvou od niekoľkých nepríjemných kopancov, a jeho astrálne telo bolo pustošené červeným jedom Lovcov.

Keď videli dole po schodoch bežať polonahú Maryani, Lovci boli mierne v rozpakoch. Jeden z nich Hrot-zavolal ich základňu, sprostredkujúc im Maryaninu Hrot-signatúru.

„Berala, ty šťastný bastard! Táto sa volá Maryani," Hrot-oznámili mu jeho priatelia. „Máme ju poznačenú ako znamenitú výrobkyňu kameňov. Unes ju tiež, je to bonus od Strážcov."

Lovec sa usmial lačným úsmevom, „Maryani! Aké pekné od teba, že si sa k nám pridala!"

Malá blondína zostala stáť vo dverách, dokonale pokojná a uzemnená vo svojej Matke Drakane ako obrovská hora Podsvetí.

Jeden z mužov k nej chcel podísť, aby sa jej zmocnil.

„Odstúp!" Hlas-projektovala na neho s kolosálnou silou, nasýtiac vzduch ťažkým pradávnym kúzlom.

Svetlo v miestnosti sa zmenilo, začalo byť akési podivné. Od stien sa odrážali zvláštne syčivé zvuky. Bolo to akoby do pivnice zostúpil iný svet - svet, v ktorom bola hmota hutnejšia a ťažšia. Vo vzduchu zavisli zvláštne vône.

Lovec zastal, omráčený, zalapal po dychu a usiloval sa udržať atómy svojho tela pohromade.

Maryanin Hlas prešiel nepravidelnými moduláciami cez vysoké i nízke frekvencie. „Ako sa opovažujete?" Hlas-projektovala ďalej. „Ako sa opovažujete?"

Miestnosť sa náhle naplnila hutným zlatým svetlom Kráľa Nagaov a úžasnou intenzitou jeho prítomnosti.

„Máme problém," Hrot-zavolal vysoký Lovec svojim priateľom. „Máme veľký problém..." Ale aby sa ochránili, Čierni Lovci na druhom konci Hrot-linky prerušili spojenie.

„Moja, moja..." pivnicou zahučal Vasúkov hlboký hlas, „čo to tu máme?"

Lovci sa obzerali okolo seba a čakali, čo dopadne na ich hlavy.

Maryani pomaly prešla k Vlnkovi.

Lovec sa najprv postavil k Vlnkovi a pevne vyhlásil, „Berieme ťa so sebou, Maryani."

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!" Vasúkov titanský smiech zatriasol všetkými živými stenami v budove.

Maryani pomaly postupovala dopredu.

Lovec zbledol a ustúpil dozadu.

Keď došla k Vlnkovi, Maryani sa chladne spýtala, „Kto vás sem poslal?"

Vysoký muž v čiernom mal chrbát na stene Lietajúcich Drakov, ale neodpovedal.

Maryani na Lovca zvrieskla s takou Hlas-intenzitou, že ten, nalepený na stene, ledva dokázal dýchať. „Jeho meno!"

„Murdok," zalapal po dychu, drvený silou jej Hlasu.

„Kto je to?" Hlasová projekcia ho priklincovala na živú stenu.

„Šéf Čiernych Lovcov," mužov priškrtený hlas prerazil cez búrku Maryaninho Hlasu.

Maryani prešla na chladný normálny hlas, „Počúvaj, Lovec, chcem, aby si išiel a povedal Murdokovi, že ak sa nás ešte raz opováži napadnúť," odmlčala sa a začala do neho slová vtĺkať po jednom, „ak sa opováži zaútočiť na nás ešte raz..." opäť spustila Hlas-vreskot plnej intenzity, „nájdem ho a zabijem ho. Pochopil?"

Dusiacemu sa Lovcovi sa ledva podarilo prikývnuť.

„A teraz odtiaľto vypadnite, rýchlo!" povedala svojim normálnym ľudským hlasom.

Hltajúc vzduch, muž sa odlepil od živej steny, a vyrazil preč tak rýchlo, že jeho druh sa potkol na schodoch, ako sa usiloval držať za ním.

Maryani sa posadila na dlážku a vzala Vlnka do náručia.

Bol v bezvedomí a jeho tvár bola pokrytá krvou.

Rozplakala sa a pevne si ho pritisla k prsiam, „Vasúk, prosím, urob niečo! Jeho životná sila je už takmer preč."

„Nuž, nuž... pozrime sa, čo sa tu dá robiť," odpovedal Kráľ Nagaov a zobral Vlnka do svojho vlastného priestoru vedomia.

Čoskoro nato dorazil Melchard. Zastal, ohromený Vasúkovou gigantickou duchovnou prítomnosťou a zlatým svetlom, a poobzeral si spustošenú scenériu: všade na zemi boli vedrá bieleho slizu, mäkké kamene a črepiny z nádob. Maryani, veľmi sporo odetá, držala Vlnka v náručí a po tvári jej stekali veľké slzy. „Ste v por..." začal sa pýtať, ale sám seba zastavil.

Stále vzlykajúc, Maryani mu Hrot-povedala, „Čierni Lovci, Melchard, oni to urobili. Videli ste Fyssena pri dverách?"

„Fyssen je mŕtvy," Hrot-potvrdil Melchard. „Ale udialo sa toho ešte viac. Čierni Lovci súčasne s Eisraimom napadli aj Lazéru. K Archívnym kameňom sa nedostali, ale zabili minimálne šesť ľudí, vrátane Oriela, Esrevinovho mladého učeníka v Hnedom Rúchu. "

Melchard si poškrabal hlavu, „Ale čo sa to deje v tejto miestnosti? Táto energia je väčšia ako kráľovstvo!"

Maryani zostala ticho a jemne Vlnka kolísala vo svojom náručí, zatiaľ čo na ňom pracovalo Vasúkove Svetlo Hlbín.

Bol to Vasúk, ktorý odpovedal svojim najceremoniálnejším hlasom, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Pán Melchard, Vysoký Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona Kraja Eisraimu z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy."

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi..." odpovedal Melchard a obzeral sa okolo, premýšľajúc, čiu prítomnosť to vlastne má pozdraviť.

„Moje meno je Vasúkidas, Kráľ Nagaov," pokračoval zlatý had mimoriadne zdvorilým tónom. „Pred nejakým časom mi Vlnko Krémového Rúcha láskavo predostrel svoje pozvanie. Usúdil som, že toto bude vhodný čas - celkom vhodný čas, povedal by som - aby som si jeho pozvanie uctil."

V tej chvíli dorazil do pivnice jeden z Namronových mužov, starý vojak. Keď uvidel ten bordel, pocítil prítomnosť a začul hlas Nagu, zostal stáť s doširoka otvorenými ústami.

„Nejaké straty?" opýtal sa ho Melchard.

Prikývol. „Minimálne dvaja naši muži sú mŕtvi. A neviem nájsť Namrona."

Melchard sa odmlčal, čerpajúc z Hromu, „Vaša Výsosť, boli by ste taký dobrý a ospravedlnili ma?" povedal s diplomatickým taktom, ktorý prezrádzal roky tréningu.

„Nech sa páči, Pán Melchard Hnedého Rúcha! Nech sa páči."

Ako odchádzal preč, Maryani ho Hrot-zavolala, „Melchard, videli ste Teyani?"

„V posledných dňoch nie," Hrot-odvetil Melchard.

„Choďte ju prosím navštíviť," Hrot-poprosila ho Maryani. „Je hrozne chorá. Naozaj si o ňu robím starosti. Začalo to ako obyčajná chrípka, ale teraz od rána do večera kašle a vypľúva krv. A na horúčku jej nič nezaberá."

„Myslel som, že jej to už prešlo. Nezačalo to pred tromi týždňami?"

„Každým dňom sa to zhoršuje," Hrot-odpovedala Maryani. „A čo Zar? Máte o ňom nejaké správy?"

„Žiadne. Úplne sa vyparil."

13.10 Presviedčanie temnej strany

Hmly boli také husté, že občas som takmer narážal do stromov.

„Myslíte si, že som tých Lovcov dostatočne nevystrašil, však?" opýtal som sa.

Afelion kráčal tak rýchlo, že som musel takmer utekať, aby som s ním udržal krok. „Nie! Myslím, že si sa správal úplne pateticky. A navyše nepoužiteľne."

„Mne pripadali poriadne vydesení," namietal som.

„Oklamali ťa. Nevidel si, že ich sľub, že tvojho priateľa Narbenzora nechajú na pokoji, bol čistá lož?"

Zahryzol som si do pery a začal rozmýšľať, či som sa nedopustil veľkej chyby, keď som šiestich Čiernych Lovcov nechal ujsť relatívne nepoškodených.

„Aj tak ich zabiješ," uistil ma Afelion, „tak prečo to neurobiť hneď?"

„Prečo by som ich mal zabíjať?" spýtal som sa.

„Keď uvidíš, čo urobili tvojim priateľom, uvedomíš si, že nemáš inú možnosť, len Čiernych Lovcov zlikvidovať."

Hruď mi zovrela úzkosť. „Čo sa chystajú urobiť mojim priateľom?"

„Už sa to stalo!" Afelionove slová na mňa dopadli ako rozsudok.

„Čo?"

„Tí istí muži, ktorým si dovolil utiecť, zaútočili na Lazéru a Eisraim. Chceš to vidieť?"

„Afelion," namietal som, „to nedáva žiadny zmysel. Veď odišli len pred hodinou."

Afelion nič nepovedal, len ďalej neúprosne kráčal vpred.

„Áno, Afelion," kapituloval som, „chcem to vidieť."

„Tak potom radšej zastavme," povedal, stojac veľmi vzpriamene, opierajúc sa rukou o veľký tis. „Toto sa odohralo v Lazére," poznamenal, keď sa pred mojím tretím okom objavila veľká krypta. „Už si tam niekedy bol?"

„Ešte nie," odvetil som. „Och môj Pán Melchisedek!" vykríkol som, keď som uvidel tie obrazy: steny dvoch kaplniek boli napoly roztavené, čo spôsobilo zrútenie striech. Štyria kňazi boli rozdrvení pod obrovskými kusmi plasu, bolo vidno len ich nohy a jednu ruku. Na zemi ležala kňažka a hrdlo mala prebodnuté ostrým špicatým úlomkom plasu, ktorý spadol zo stropu. Spoznal som dvoch Čiernych Lovcov, ktorých som práve stretol. Jedom a päsťami na smrť utýrali mladého muža odetého v Hnedom Rúchu.

„Kto je to?" opýtal som sa.

„Volal sa Oriel. Bol to Esrevinov učeník. Teraz sa pozri, čo sa stalo v Eisraime."

Videl som, ako Vlnka kopú do tváre a mučia červeným jedom, Namrona ležiaceho v prachu s tvárou celou od krvi, Fyssenovu manželku kričiacu od bolesti, keď v kaplnke uvidela jeho mŕtvolu, malé dieťa a ženu v slzách vedľa mŕtveho tela jedného z Namronových mužov a dlhý pohrebný sprievod pozdĺž priamej cesty Zákona vo svätyni.

Moje zdesenie sa nedalo opísať slovami. Zhrozený, zdrvený, civel som na kapucňu, ktorá zakrývala Afelionovu tvár. „Všetko toto sa stalo kvôli mne, však?"

Afelion mi nemal čo povedať.

„Dostali Vlnka?" opýtal som sa.

„Ešte nie a to Murdoka veľmi rozhnevalo."

„Veľmi rozhnevalo," zopakoval som neutrálnym hlasom, hľadiac na žiariaci kameň v mojej ruke.

„Poďme," povedal Afelion jemne.

Prikývol som a pustil sa za ním.

Šokovaný obrazmi, rozmýšľal som, čo urobiť ďalej. „Zaútočí Murdok znovu?" opýtal som sa.

„Počúvaj, synak, ak chceš zabrániť ďalším útokom, je tu jeden jednoduchý spôsob: ohroz Murdoka. Donúť ho poslať na teba všetkých svojich mužov a potom sa ich zbav."

„Murdok nie je hlúpy," prehovoril bojovník vo mne. „Teraz si už musel uvedomiť, že jeho muži na nás nemajú. Prečo by mal poslať svojich mužov na istú smrť a prísť tak o všetko?"

„Nedaj mu na výber!" navrhol Afelion. „Znič napríklad ich zdrojový kameň. Potom už nebude mať inú možnosť, len zmocniť sa tvojho kameňa."

Moje otrasenie začalo byť pomaly prekrývané pichľavými vlnami hnevu. „Zničiť ich zdrojový kameň..." povedal som chladne, „to by som mohol?"

„Nie, zatiaľ nie. Ale s pomocou môjho Kráľa by som to mohol urobiť za teba. Ak chceš."

„A čo by váš Kráľ žiadal odo mňa na oplátku?" opýtal som sa podozrievavo.

„Nič!" prisľúbil Afelion. „Môj Kráľ sa rozhodol správať sa k tebe ako k vlastnému synovi. Keď otec dáva synovi, neočakáva na oplátku nič."

„Afelion, mohli by sme sa porozprávať o tom Kráľovi? Kto je to?" spýtal som sa.

„Synak, ak chceš, môžeme sa rozprávať aj teraz. Ale ak chceš počuť moju radu, najprv by sme mali vyriešiť problém s Čiernymi Lovcami."

Ťažko som preglgol, stále rýchlo kráčajúc, aby som stačil Afelionovmu neúprosnému tempu. „A čo sa stane tentokrát, ak nepočúvnem vašu radu?"

Afelion neodpovedal.

„Predpokladám, že sa musíme ponáhľať, ako zvyčajne," povedal som.

„Radšej by sme sa mali poponáhľať, áno. Murdok dlho neotáľa."

„Afelion, tento šialene plynúci čas ma začína hnevať! Nemôžeme sa vrátiť k normálnemu tempu udalostí? Mám z toho zlý pocit."

Afelion prudko zastavil, obrátil sa ku mne a namieril na mňa svoj ukazovák, „Počúvaj, synak," vtĺkal do mňa, „nikto ti ten kameň do ruky nedával. Ty si si ho zobral. Bola to tvoja voľba. Tak ma neviň za to, čo sa teraz deje." Potom sa ku mne obrátil chrbtom a opäť vyštartoval dopredu.

„Dobre! Dobre!" bežal som za ním, „Ale keď skoncujeme s Lovcami, bude čas sadnúť si a porozprávať sa?"

„Kopec času!" uistil ma. „Mám zničiť Murdokov kameň?"

Zahľadel som sa na svoju ľavú ruku. „Možno máte pravdu, Afelion... nie je tu žiadna iná možnosť, však?"

Afelion zastal. „Ale potom musíš byť pripravený čeliť Čiernym Lovcom. Rozumieš? Od chvíle, keď bude zničený ich zdrojový kameň, bude ich jedinou šancou na prežitie zbaviť ťa tvojho kameňa."

Súhlasne som prikývol.

„Jasné?"

„Áno, Afelion."

Nedokázal som vidieť jeho tvár, ale vedel som, že sa usmieva.

Na dve alebo tri minúty zostal nehybne a mlčky stáť. Potom pozdvihol svoju ľavú ruku a pomaly ju zovrel v päsť, akoby drvil nejaký predmet. „Pamätaj na Zara, Murdok!" jeho hlas ma ovanul ako studený vietor v jaskyniach zúfalstva. „Pamätaj na Zara Hnedého Rúcha."

13.11 Danagara, základňa Čiernych Lovcov

Keď sa vrátil zo svätyne Eisraimu, Berala išiel rovno do Murdokovej pivničnej kancelárie. Bez toho, aby sa obťažoval poslať Hrot-signál, vysoký muž vrazil do miestnosti. „Murdok!" zareval a jeho hlas rezal ako nôž, „Čo je toto za bordel? Pokúšaš sa nás všetkých zabiť?"

Napriek svojmu malému vzrastu bol Murdok známy svojou schopnosťou stáť ako skala a zapôsobiť aj na tých najohnivejších bojovníkov. Zostal ticho, pridŕžajúc sa sily, ktorú čerpal zo zdrojového kameňa, hľadajúc inšpiráciu.

„Uvedomuješ si, že v Lazére sme stratili Žakera a Lopsa?" pokračoval Berala svojim hrmotným hlasom. „Prekliaty Hnedý kňaz sa pred nich len postavil, Hlas-vygrcal im na hlavy peklo a oni sa cítili ako dve šestnásťročné panny, ktoré dostanú pred znásilnením jedovatú sprchu. A uvedomuješ si, čo sa prihodilo mne, Murdok? Intenzita svetla v tej krypte bola šialená! Úplne chorá! Nikdy som nič také nevidel!"

Murdok zostal veľmi pokojný, nechával ho, aby si vybil svoj hnev. Potom sa sucho opýtal, „Čo myslíš, že by sme s tým mali urobiť?"

„Vráť sa do reality, Murdok! Vieš, čo Hnedý kňaz zareval na Progosa predtým, ako ho nechal ujsť? 'Pamätaj na Hrom, muž Zákona!'" slabikoval mu to Berala. „Murdok, Majstri Hromu existujú. Nie sú žiadnou legendou a sú pre nás príliš veľkí. Hrali sme nebezpečnú hru a teraz sme si popálili prsty. Musíme s Hnedým Rúchom ihneď uzavrieť prímerie."

„Prímerie s Hnedým Rúchom," zopakoval Murdok neutrálnym hlasom.

Z krypty zdrojového kameňa, ktorá bola od Murdokovej kancelárie oddelená len tenkou živou stenou, k ním prenikli hlasné výkriky.

Súčasne dostali poplašné Hrot-volanie. „Murdok, okamžite príď do krypty! Okamžite! "

„Poď za mnou!" skríkol na Beralu a ponáhľal sa cez dvere, ktoré viedli do krypty. Tam, blízko oltára, na ktorom bol uložený drahocenný kameň, stála Afelionova zlovestná silueta.

V krypte boli dvaja strážcovia. „Plná intenzita!" zareval Murdok a spoločne s Beralom udreli na Afelionov Hrot celou silou, ktorú zo zdrojového kameňa dokázali vytiahnuť.

Afelion, nedotknutý záplavou jedu, natiahol svoju ľavú ruku smerom ku kameňu.

„Nie, to nie!" zvrieskol Berala a hodil sa na Afeliona.

Ale ako Lovec skočil, Afelion jeho smerom odklonil tú záplavu jedu.

Berala sa zrútil. Mäkká teplá hŕba na dlážke. Mŕtvy.

Afelion schmatol kameň. Jeden zo strážcov sa na neho pokúsil skočiť, ale stihol ho rovnaký osud. Vydesený, druhý strážca zostal stáť ako prikovaný a spolu s Murdokom sledovali ako Afelionova ruka ničí ich drahocenný kameň.

Afelion desivým Hlasom projektoval, „Pamätaj na Zara, Murdok! Pamätaj na Zara Hnedého Rúcha," a uškrnul sa.

13.12 Zvábený použiť silu kameňa

„Nie! Prosím, nezabíjajte ma!" Vydesený, obor Progos klesol na kolená. „Prosím, nezabíjajte ma! Vyhrali ste!" vložil do svojej prosby celú silu, ktorá mu ešte zostala. „Je koniec, zdrojové spojenie je mŕtve, všetci sú mŕtvi. Murdok sa zabil. A všetci tí, ktorých ste nezabili, minulú noc opustili svoje telá!"

„Víťazstvo!" Stojac po mojom boku, Afelion pomaly zatlieskal rukami. „Tento muž neklame, Zar. Vyhrali sme."

Hľadel som na žiariaci kameň v mojej ľavej ruke. „Poviete mi, že sa dopustím veľkej chyby, ak ho nezabijem, však, Afelion?"

„Či ten darebák neprisahal, že ťa zabije?" spýtal sa Afelion.

„Nie!" zareval Progos, „myslel som si, že ste jedným z tých Bojovníkov z Mount Lorzen, nevedel som o Hrome. Prisahám, že nikdy proti vám nič nepodniknem! Prisahám na Strážcov!"

Podišiel som k Progosovi, zanechajúc Afeliona za sebou.

Obrova tvár bola popolavo šedá, ale vyhliadka blížiacej sa smrti na jeho tvári vyvolala dôstojný výraz. Začal šepkať modlitbu k Strážcom.

Sadol som si na machovitú zem rovno pred neho.

„Á, veľmi dobre! Veľmi dobre!" zvolal Afelion spokojne. „Začínaš dôverovať svojej sile, konečne!"

Pozrel som sa obrovi priamo do očí, „Progos, vieš, že predtým, ako na mňa tvoji priatelia zaútočili, som nikdy nezabil človeka?" Plesol som ho po jeho veľkej ruke a Drak-pevne ju uchopil. Hlasom som projektoval, „Uvedomuješ si to, Progos?"

Zmätený, Progos roztrasene prikývol.

Spomínajúc si na Hrom, pohliadol som mu hlboko do očí. Normálnym hlasom som sa ho spýtal, „Progos, máš manželku?"

V ešte väčších rozpakoch, Progos odpovedal ďalším prikývnutím.

„Je to obryňa?"

„Áno."

„Ako sa volá?" spýtal som sa.

Po obrovom čele stekali veľké kvapky potu. „P... Progosina."

Stále Drak-pevne zvierajúc jeho ruku, usmial som sa. „Jasné... rodičia vás zosobášili ešte predtým, ako ste sa narodili, je to tak?"

Rýchle prikývnutie.

Pustil som jeho ruku. „Choď!" povedal som neutrálnym hlasom.

Neveriac vlastným ušiam, obor zaváhal.

„Choď," zopakoval som. „Choď a povedz Progosine, že ti zachránila život."

Stále kľačiac, obor sa trochu posunul dozadu, potom sa pomaly postavil na nohy. Dve či tri sekundy zostal nehybne stáť, uvažujúc, čo asi urobím. Začal ustupovať, potom sa otočil a kráčal preč.

„Progos!" zavolal som na neho.

Obor zastal, otočil sa a hľadel dole na mňa.

Namieril som na neho prst. „Ak ťa ešte raz stretnem, Progos... z Progosiny bude vdova."

Hľadiac do mojich očí, dal najavo, že to pochopil.

Sledoval som ho, ako odchádza, potom som sa vrátil naspäť k Afelionovi. „Viem, že to neschvaľujete," povedal som.

„Na tom nezáleží, priateľ môj," prehodil Afelion zmierlivým tónom. „Už na to nemyslime. Teraz je čas vychutnať si tvoje víťazstvo. Totálne víťazstvo! Schmatol si Čiernych Lovcov za krk, zrazil ich na kolená a rozdrvil na prach! Pochválený buď Kráľ Sveta!"

„Čudné," pomyslel som si, „mal som ďaleko väčší pocit víťazstva, keď som si prvýkrát dokázal žmoliť bradu." Hľadel som na žiariaci kameň, ktorý v mojej ľavej ruke zostal od útoku na základňu Líšok. Čo dopekla s ním mám robiť? Povie mi Afelion, ako sa ho môžem zbaviť?

„Vyjdime von z tohto lesa!" navrhol Afelion a opäť sa pustil kráčať. „Rád sa šplháš po horách?"

„Áno, veľmi rád." Spomienky na Mount Lorzen vyvolali na mojej tvári náznak úsmevu. „Nanešťastie, tam, kde žijem, veľa hôr nie je. Ale Afelion, prečo kráčate tak rýchlo?"

Afelion vybuchol do svojho znepokojujúceho smiechu, „Zar, Veľký Bojovník, je prekvapený, ako rýchlo kráčam? Aká lichôtka!" Chytil ma za ruku a ešte viac zvýšil tempo. Bežiac, aby som s ním udržal krok, musel som sa smiať spolu s ním.

„Ako to, že ja musím bežať, keď vy len kráčate?"

„Použi silu kameňa," povedal, „a budeš schopný ma nasledovať."

Znelo to dosť nevinne. Skúsil som to.

„Nie, tak nie!" upozornil ma Afelion. „Napoj kameň na svojho Draka."

Urobil som, ako mi povedal, a hneď som dokázal kráčať tak rýchlo ako on. „Toto je úžasné, Afelion." Vychutnával som si fyzický pocit, ktorý táto nezvyčajná prechádzka vzbudzovala.

„Rýchlosť sa ti páči, však?" Afelionov smiech bol provokatívny. Ešte viac zvýšil tempo.

Na moje prekvapenie začal byť terén dosť strmý. „Afelion," spýtal som sa ho, keď sme začali stúpať, „ako to, že je tu hora? Boli sme predsa v severnej časti kraja Severných Jazier a po celý čas sme išli na juh."

„Neuhádneš?" smial sa Afelion.

Snežné Hory boli na severe. Južne od Severných Jazier neboli žiadne hory. Okrem pohoria Lazraimu, pravdaže, ale to bolo príliš ďaleko.

Ale viac ako zemepisné úvahy ma zaujímal krátkodobý osud zdrojového kameňa Líšok. „Afelion," pýtal som sa ho, „mal som nájsť svojho priateľa Fridrika a nechať ho, aby sa o kameň postaral. Ako mám..."

„Keď pochopíš, kto je môj Kráľ, budeš vedieť, ako s kameňom naložiť," zavrel mi ústa Afelion.

Svah bol čoraz strmší a strmší. „Môžeme sa teraz rozprávať o Kráľovi?"

„Ak chceš," povedal Afelion. „Ale nemali by sme najprv pomôcť Elyani?"

„Váš ďalší darček?" spýtal som sa a zvažoval, či je múdre nechať Afeliona zasahovať do Elyaninej energie.

Zhrozený z môjho stáleho podozrievania, Afelion mi pustil ruku a zastavil tak prudko, že som musel vzývať Draka, aby som neprepadol dopredu. „Synak," povedal svojim pokojným, vyrovnaným hlasom, „nemusíš prijímať moje darčeky. A nemusíš ma ani nasledovať. Teraz počúvaj, ja idem vyšplhať túto horu. Ak so mnou chceš ísť na vrchol, porozprávam ti tam o Kráľovi. A ak chceš, cestou ti tiež môžem povedať niekoľko vecí o Elyani." Namieril na mňa pevný prst a dodal, „Ale rozhodni sám, čo naozaj chceš a potom si za svojou voľbou stoj!"

Bez toho, aby počkal na odpoveď, pustil sa stúpať hore strmým zrázom.

Pozrel som sa na svoju ľavú ruku so žiarivým kameňom. „Čo s touto vecou urobím?" Nevidel som žiadne riešenie. Ak by som ho zahodil, hocikto by ho mohol nájsť a zdediť sily Strážcov. A Odpadlícka pliaga by sa začala šíriť odznova.

Tak ako do Podsvetia ho mám deaktivovať? Fridrik ma varoval, aby som ho nehádzal do ohňa. Mohla by sa pritom uvoľniť obrovská vlna sily s ďalekosiahlymi, katastrofálnymi následkami.

Skúsil som Hrot-zavolať Džervina a Fridrika, ale nemal som viac šťastia ako predtým.

Afelion rýchlo mizol v hmlách.

„Počkajte, Afelion!" zavolal som a želal si, aby čas trochu spomalil.

Afelion nezastavil. Musel som za ním rýchlo utekať. Až keď som ho dobehol, až vtedy zastavil. „Rozhodol si sa, že ma chceš nasledovať?" opýtal sa ma, mieriac na mňa svojim ukazovákom.

„Na vrchol hory, áno."

„Si si istý?"

„Áno, áno."

Afelion sa obrátil a začal stúpať hore skalnatým zrázom. Ja som sa ponáhľal za ním. Bol neúnavným horolezcom. Nikdy nepoložil nohu nesprávne, každý jeho krok bol vypočítaný s absolútnou presnosťou. A napriek hustej hmle pre neho nebol žiaden problém nájsť dobrú trasu.

„Čo ste mi chceli povedať o Elyani?" opýtal som sa po nejakej chvíli.

„Neviem, či ti nakoniec vôbec môžem niečo povedať," pokrčil plecami.

„Prečo?" namietal som a preskočil za ním na veľkú skalu.

„Si na svoje názory príliš upätý. Vidíš svet určitým spôsobom a neponechávaš priestor pre iné uhly pohľadu."

Džervin ma učil, že úzkoprsosť si zaslúži pohŕdanie. Zoskočil som zo skaly, „Čo tým myslíte, Afelion?"

„Zvážil si niekedy možnosť, že realita nemusí byť taká, aká sa ti javí, a že možno budeš musieť niektoré svoje názory prevrátiť naruby?"

„Môj učiteľ mi takéto veci hovorí v jednom kuse," povedal som. „Rád mi predostrie teóriu tak, aby som dokázal oceniť jej hodnotu. A vo chvíli, keď jej začnem veriť, mi ukáže jej slabé miesta, ktoré som predtým prehliadol a to ma zavedie iným smerom."

„Veľmi dobre!" zvolal Afelion nahlas. Potom preskočil cez malý potok tak šikovne, že som ho nemohol neobdivovať. „Veľmi dobre!" zopakoval, keď som skočil, pokúšajúc sa napodobiť oblúk jeho skoku a elegantný spôsob, akým dopadol.

„Čo má toto všetko dočinenia s Elyani?" opýtal som sa, prenasledujúc ho po novej, ešte strmšej trase. Stromy sa začínali vytrácať a terén bol čoraz skalnatejší a skalnatejší.

„Ďalším problémom je tvoja precitlivelosť," Afelion bol priamy. „Že si Lovcom neodtrhol hlavy, to bolo od teba veľkodušné, ale vieš, čo to stálo tvojich priateľov?"

Spomenul som si na scény zničenia z Lazéry a Eisraimu, a zahryzol som si do pery. Mal pravdu, nič z toho by sa neudialo, keby som počúvol jeho radu a zbavil sa Lovcov hneď na začiatku. Úplne neodpustiteľná chyba, obzvlášť preto, že na koniec sme sa ich aj tak všetkých zbavili.

„Urobil som chybu, Afelion, a plne to akceptujem."

Cestička teraz objímala okraj zrázu. Želal som si, aby hmly trochu ustúpili, túžobne spomínajúc na ohromujúce výhľady do kaňonov Červenej Zeme.

Afelion zachytil moje myšlienky. „Keď dôjdeme na miesto, kam ťa chcem zobrať, synak," jeho hlas mal váhu skaly, „nebudeš tým výhľadom sklamaný." Viac mi neprezradil.

Keď som po chvíli pochopil, že kým sa ho neopýtam, viac mi nepovie, načal som tému ešte raz, „Čo s Elyani?"

„Čo by si chcel pre Elyani?" spýtal sa.

„Nuž," sykol som pomedzi zuby, „niekoľko vecí... pre začiatok by som chcel vedieť, či jej Hermína Nepoškvrnená pomôže."

„Nepoškvrnená kňažka?" uškrnul sa Afelion. „V poriadku, ak chceš toto, nech je to tvoj ďalší darček." Luskol prstami. „Dávam ti svoje slovo, že hneď ako sa vrátiš do svätyne Eisraimu, príde aj Hermína Nepoškvrnená. A pomôže ti."

Jeho slová do mňa vtekali ako čistý nektár zo sveta bohov. Zo srdca som mu poďakoval, „Ďakujem vám, Afelion. Ďakujem vám za to."

Rozhorčene mykol plecom, „Synak, uvedomuješ si, že so silou svojho kameňa by si z Elyani mohol urobiť kráľovnú?"

„Či nebude kráľovnou, ak dovŕši rituál vystúpenia?" preskočil som cez úzku trhlinu.

„Ak!" opäť sa uškrnul Afelion. „Veľké ak."

„Nemohol by jej kameň pomôcť k úspechu?" spýtal som sa.

„To by iste mohol, ale čo potom?" Afelion vypľul svoje zhnusenie. „Skončí ako nejaká druhotriedna malá bohyňa s nulovým reálnym vplyvom v kozmických hrách svetov. Prečo ju neurobiť kráľovnou v tomto svete?"

„Tento svet pominie, Afelion. Bohovia sú nesmrteľní," povedal som.

Afelion zastavil a obrátil sa ku mne. „Ja som nepominul, Zar!" chytil ma za ruku a pevne ju držal. „Orest a ostatní moji učeníci zomreli už dávno, ale ja som stále tu. Poď, ukážem ti isté veci."

Stále som nedokázal nahliadnuť pod jeho kapucňu.

13.13 Ahriman, Kráľ tohto Sveta

Cesta už nebola strmá, ale sa jemne vinula smerom k veľkej planine. Keď sme došli na vrchol, Afelion urobil veľkolepé gesto, „Rozhliadni sa okolo seba, synak. Pohliadni na moc Kráľa Sveta."

Odohral sa veľký zázrak. Hmly okolo nás sa začali rozptyľovať. Najprv sa odhalila celá veľkosť planiny: plochý, skalnatý vrchol, široký niekoľko sto zákonných stôp. Neskôr, ako hmly ustupovali, sa odhalila hora pod nami. Potom sa objavila obloha - modrá, úžasne modrá a jasná.

Obloha, ktorú som v kráľovstve nikdy nevidel, iba keď som nakukol do sveta bohov alebo navštívil ríšu Kráľa Vasúkida.

„Och môj Pán Melchisedek," do očí sa mi nahrnuli slzy, „toto je nádherné, Afelion! Také nádherné!" Ako hmly mizli, v diaľke som uvidel viacero vrcholkov hôr, dokonca aj zelené údolia. Čoskoro sa pred mojimi očami rozprestieral celý horský masív. Dokázal som rozoznať dokonca aj rieky a v diaľke tri dediny. Domy a čriedy dobytka boli len malé bodky, vďaka čomu som sa cítil ako gigantický boh, ktorý z výšky zhliada nadol na svoje tvory. Celá krajina bez hmiel!

Zázračný obraz. Cítil som sa ako na vrchole sveta. Ako som vdychoval nezvyčajne ostrý, svieži vzduch, moje nozdry sa divoko vlnili a ja som ďakoval Pánu Melchisedekovi za krásu jeho stvorenia.

„Tieto hory... aké je to pohorie, Afelion?" spýtal som sa.

„Pohorie Lazraim, samozrejme! Sme na vrchole Mount Fulkrum, najvyššieho vrchu pohoria."

Môj Drak bol omráčený. Prejsť zo základne Líšok, na severnom výbežku kraja Severných Jazier, k horám Lazraimu nám malo trvať aspoň tri týždne. Ale s Afelionom sme boli spolu menej ako jeden deň. Predo mnou sa rozprestierala nádherná krajina, nad ktorou sa zatajoval dych.

Bol som nevýslovne užasnutý a tak som vysvetlenie nehľadal.

Afelion zodvihol ruku, „Teraz pohliadni na Slnko!"

Vzhliadol som nahor a uvidel žltý disk zavesený vysoko na nebi a jasnejší ako čokoľvek, čo smrteľné oči mohli uvidieť v kráľovstve, kde Slnko a Mesiac boli len nejasné kruhy, ktoré sa cez hmly dali ledva rozoznať.

Ako som sledoval tento pozoruhodný slnečný zázrak, Afelion poznamenal, „Mimochodom, uvedomuješ si, že keby v tvojej ruke nebol ten kameň, pohľad do Slnka by ti spálil oči a oslepil ťa?"

„Lebo len bohovia sa môžu postaviť mocnému Slnku tvárou v tvár," zamyslene som citoval verš Zákona.

„Nezmysel!" oponoval mi Afelion hrmotne, „ja nie som žiadny boh a môžem hľadieť na Slnko, kedy sa mi zachce."

Pozrel som sa na zem, potom som sa obrátil k nemu. Oslepený svetlom Slnka, nedokázal som nič vidieť. Musel som privolať Draka Hlbočiny, aby obnovil môj zrak. „Kto ste, Afelion?"

Svojim najhlbším a najmelodickejším hlasom povedal, „Som človek, ktorý bol schopný rozlíšiť trendy času a rozpoznať, kto zvíťazí v bitkách o tento svet. Ako ty, tiež som bol trénovaný Majstrami Hromu. Ako ty, ovládol som ich sily a pochopil ich múdrosť. Ako ty som cestoval sférami a skrotil ohromné sily Podsvetí. Ako ty som zvíťazil v ťažkých bojoch, činil veľké skutky a zázračné uzdravenia..."

„Ďaleké Podsvetie!" pomyslel som si. „Naozaj som to všetko urobil?"

„A ako ty," pokračoval Afelion, „som bol jedného dňa navštívený Ahrimanom, Kráľom Sveta. Vtedy som uvidel, že jeho sily sú väčšie ako sily akéhokoľvek boha, väčšie ako akákoľvek moc, akú som kedy stretol. A videl som, že on a nik iný bude víťazom v bitkách o tento svet. Preto som sa múdro rozhodol nasledovať ho. Daroval mi väčšie vedenie ako som si kedy myslel, že môže byť získané a urobil ma mocnejším ako som si kedy myslel, že by som sa mohol stať. Lebo on je cestou, skutočnou cestou k najvyšším silám tohto sveta. Len sa pozri okolo seba, synak," Afelionova ruka opísala veľkú kružnicu, „všetko toto je jeho. Všetky ostatné sily sa stiahnu. Stratia pôdu pod nohami a budú porazené, jedna za druhou, až kým on jediný nebude vládnuť tomuto svetu - svojmu svetu."

Skombinovaný s panoramatickým výhľadom a povzneseným pocitom bytia na vrchole sveta, Afelionovmu prejavu nechýbala iskra.

„Ale kto je tento Kráľ?" opýtal som sa.

„Teraz môžeš uzrieť moju tvár." Afelion si stiahol kapucňu.

Namiesto tváre som videl len tmu. Tma ma vtiahla do svojho vnútra a zjavila sa monumentálna postava. Mala vzhľad muža, ale gigantického. Samotné jeho nohy siahali vysoko nad nebesá. A jeho telo bolo z hutného žiarivého zlata. Mal nasadenú helmu, ktorá žiarila tisíckrát viac ako samotné Slnko a celé jeho držanie prezrádzalo hrozivého bojovníka, triumfujúceho hrdinu, ktorý vyhráva jednu bitku za druhou. Kráčal, napredujúc veľkou rýchlosťou, vyzeral ohnivo a úplne neporaziteľne. Pri nohách som mu videl ležať celé národy. Nasledovali ho. Veľké bolo ich nadšenie a hrmotný ich rámus. Veľké zhromaždenia dvíhali ruky a volali mu na slávu, masy mu prejavovali svoju podporu, armáda za armádou viedla jeho vojny. Zdalo sa, že každý kút sveta je pripravený slúžiť mu a nasledovať jeho cesty.

Potom sa udialo čosi neočakávané. Žiarivá bytosť prerušila svoj titanský pochod a zo svojich výšin na mňa zhliadla. Jej oči, planúce Vyhňami Osudu, mi predali odkaz, 'Ak chceš byť veľký, nasleduj ma!' A usmial sa a natiahol ku mne svoju ohromnú ruku.

„Hm... Afelion, naozaj neexistuje žiaden spôsob, ako by som mohol Hrot-zavolať Džervina?" opýtal som sa.

Afelion si opäť ukryl hlavu pod kapucňou a vízia skončila, zanechajúc ma ešte viac oslepeného, ako keď som predtým hľadel do Slnka.

Ignorujúc moju otázku, obklopil ma bohatstvom svojho hlasu, „Synak, mal by si sa tešiť. Len nemnohým ľuďom tohto sveta sa dostalo privilégia byť osobne pozvaný Kráľom. Pochop, čo to znamená: Kráľ Sveta v teba verí! Vidí v tebe vodcu. Chce ťa postaviť na vrchol ľudskej pyramídy, aby si mohol konať jeho diela a žiariť jeho slávou. Tento kameň, ktorým si premohol Čiernych Lovcov, je ničím, oproti silám, ktoré ti zverí, keď sa rozhodneš slúžiť mu. Daruje ti poznanie všetkého hmotného. Učiní ťa obdivovaným všetkými mužmi a všetkými ženami. Postaví ťa na miesto, kde budú uspokojené všetky tvoje túžby a nikto sa nikdy neodváži ísť proti tebe." Odmlčal sa, aby na mňa nechal doľahnúť váhu svojich slov a na prahu Hlasu mi povedal, „Zar, Kráľ ti dal svoje slovo. Nasleduj ho a staneš sa veľkým!"

Ťažko som preglgol. „Afelion, toto všetko znie... naozaj nádherne," povedal som s očami upretými na majestátne pohorie. „A váš Kráľ je bezpochyby mocný a ohromný. Hneď ako sa stretnem so svojim učiteľom, Majstrom Džervinom, požiadam ho, aby ma o tomto všetkom dôkladne poučil."

„Zar," Afelionove slová niesli nádych varovania, „kým sa pridáš na stranu porazených, radšej dvakrát porozmýšľaj. Uvedomuješ si, čo z tvojich priateľov a z tvojej svätyne zostane len za jeden či dva roky odteraz?"

Hrýzol som si peru, „Máte pravdu, Afelion, pravdepodobne nie veľa."

„Nie veľa! To by som nazval podcenením situácie, synak. Vieš, že Džervinove dni sú spočítané, nie?"

Spočívajúc na Drakovi, aby som sa vyrovnal s pichaním v srdci, rezignovane som prikývol.

„Za menej ako rok bude mŕtvy. Ty vieš, že je to pravda. Nedlho nato budú Melchard a Esrevin zavraždení dobyvateľmi z východu. Obri, Zar... obri prichádzajú! Vydajú sa na výpravu a zničia celú tvoju svätyňu: relikvie, sochy, budovy, dokonca aj záhrady a stromy. Zhodou okolností," v jeho hlase na moment zaznela ohromná empatia, „kaplnka Pána Ganu bude jednou z prvých, ktoré budú znesvätené. Obri znásilnia všetky kňažky, ktoré im prídu pod ruky, mladé-staré, všetko jedno - keď sú obri opití jedom, v týchto veciach veľmi nerozlišujú. Preženú sa svätyňou a zmasakrujú všetko, čo sa hýbe. Vtedy budú Majstri Hromu, ktorých si stretol predo mnou, už všetci mŕtvi. Nezostane z nich ani jeden a tvoja línia na Zemi skončí." Afelionove slová mnou prechádzali ako krutý pustošivý víchor. Ťažko sa mi dýchalo. Celou svojou silou som vzýval Džervinovu prítomnosť. Nedostal som žiadnu odpoveď.

„Uvedomuješ si, že väčšej časti všetkého tohto ničenia a zármutku by sa dalo vyhnúť, keby si sa pridal k nám?" povedal Afelion.

„Chcete povedať, že by ste dokázali zastaviť pád Atlantídy?" spýtal som sa.

„Prechod z kráľovstva Atlantídy do kráľovstva dúh je súčasťou Kráľových plánov a nič ich nezastaví. Ale stále je tu ešte priehrštie možností, akými to môže prebehnúť. Kameň - ten kameň, ktorý držíš vo svojej ruke, Zar - má dosť sily, aby udržal obrov mimo tvojej svätyne."

Vedel som, že to, čo hovorí, je pravda.

Keď videl, ako hlboko ma zasahujú jeho slová, Afelion zmäkčil svoj hlas. „Spomeň si na to, o čom sme sa bavili predtým, synak, nebuď úzkoprsý. Realita nie je vždy taká, akú si ju predstavuješ. Momentálne veríš, že Džervinov Archív je tým najúžasnejším projektom na Zemi. Ja ti hovorím, že nie je! Zar, muž, ako si ty, si zaslúži niečo lepšie. Ak sa pridáš ku mne, budeš sa podieľať na projektoch ďaleko väčšieho rozsahu."

Potriasol som hlavou. „Nikdy..." slová sa mi zadrhli v hrdle, „nikdy by som Džervina nesklamal, Afelion."

„Načo byť taký tvrdohlavý? Za menej než rok bude Džervin mŕtvy! Realita nie je taká, ako sa domnievaš. S tebou je ten problém, že si sa zamkol vo svojich mentálnych konštrukciách, čo je istý spôsob ako premeškať životné príležitosti. Ukážem ti to na jednoduchom príklade."

Potriasol som hlavou. Nechcel som to počuť.

Ale Afelion aj tak pokračoval, „Vieš, že si mohol Elyani navštevovať každú noc, keby si bol chcel?"

„Pravdaže som mohol! Ale keby som porušil Zákon, otrávil by som jej vzťahy s Nepoškvrnenými kňažkami."

„Nezmysel!" zahrmel Afelion. „To je len ďalšia tvoja mentálna konštrukcia! Keby si bol rozhľadenejší a odvážnejší, zistil by si, že Priestorová Matica obsahuje dôvtipnú funkciu 'maskovanie', pomocou ktorej si sa mohol stať pre Nepoškvrnené kňažky úplne neviditeľným, ale nie pre Elyani, samozrejme. Vedeli by ste o tom len ty a ona, nik iný."

V žalúdku som pocítil takú nevoľnosť, že by som dokázal padnúť na kolená, ale Afelion neprestával. „Keby si ju navštevoval, ušetril by si jej veľa trápenia, Zar; nemáš poňatia, akým peklom prechádzala. Toľko bolesti a načo?" Afelion na moment prerušil svoju neúprosnú nakladačku, aby svoje slová nechal dosadnúť na samé dno. Potom opäť udrel, „Teraz je z nej už len zničená troska. Ver môjmu slovu a nenechaj sa znechucovať brutálnymi víziami. Nie je na ňu pekný pohľad."

„Afelion..." lapal som po dychu.

„Džervinove poznanie nie je absolútne, Zar, inak..." Afelion ma rezal naprieč, „by ti iste povedal o funkcii 'maskovanie', nie? A je tu ešte niekoľko vecí, ktoré ti nepovedal - o niektorých z nich totiž nevie, a niektorých si je zase vedomý až príliš dobre. Napríklad, ak sa rozhodneš nasledovať ho, jedného dňa budeš musieť zničiť celé jedno mesto, zabiť stovky tisíc ľudí, svoju dcéru medzi nimi."

Cítil som sa ako malý chlapec uprostred obrovských vĺn. „To nemôže byť pravda, Afelion. Môj majster by ma nikdy nepodporoval v zabíjaní ľudí. On nie je..."

Afelion sa rozrehotal, „Džervin, že nechce, aby si zabíjal? Aká znôška nezmyslov! Džervin veľmi dobre vie, že ak sa rozhodneš nasledovať ho, budeš musieť toto veľké mesto podpáliť, a že ani jedna duša z toho mesta neunikne. Nepovedal ti o tom?"

„Afelion, klamete. To nemôže byť pravda," zopakoval som.

„Filadelfia Šesť, tak sa bude volať to mesto," zahrmel a pohŕdavým tónom dodal, „Brat Rytier!"

Agresivita jeho slov mi vyrazila dych.

„Virdžínia..." do mojej mysle prekĺzla známa myšlienka, „Virdžínia, nie! To nie!" takmer som omdlel.

„Veľmi dobre vieš, že hovorím pravdu, Zar!" pokračoval Afelion nemilosrdne. „A poviem ti ešte niečo. Bratia Rytieri vojnu prehrajú. Ak zničíš Filadelfiu Šesť, ako to mäsiar Džervin od teba žiada, bude to pre nič. Bratia Rytieri budú na strane porazených - večne porazených, tých, ktorí nedokážu rozpoznať nevyhnutné trendy času a zúfalo sa snažia držať minulosti namiesto toho, aby vyrazili vpred a budovali budúcnosť."

Uvedomil som si, že som klesol na kolená. Pokúšal som sa postaviť, ale nedokázal som nájsť silu. „Afelion, prosím..."

Afelion ku mne natiahol ruku, „Stačí povedať len jedno slovo, Zar, a nič z toho sa nestane. Elyanine mučenie bude ihneď ukončené, obri nevyplienia Eisraim a nikdy nebudeš musieť zničiť Filadelfiu Šesť. Nepridávaj sa k porazeným, Zar. Nasleduj Kráľa! Pridaj sa ku mne a spolu budeme vyhrávať bitky o tento svet."

Proti mojej vôli sa moja ľavá ruka, ktorá stále zvierala kameň, natiahla k Afelionovej podanej ruke. „Nie!" zakričal som v agónii. „Zoberte si ten kameň naspäť, ja ho nechcem!"

„Vidíš toto prekrásne údolie?" Afelion ukázal na dlhý úzky priesmyk na úpätí hory. „Volá sa Údolie Nekromancera. Skrýva v sebe pradávne sily, ku ktorým mi môj Kráľ daroval kľúč. Jedno slovo, stačí jedno jediné slovo a ja ťa zoberiem do údolia a zasvätím ťa do vysokých síl Ahrimana, Kráľa Sveta, a umožním ti stať sa kráľom medzi ľuďmi."

Nebol som schopný stiahnuť svoju ruku naspäť. Striaslo ma. „Vezmite si tento kameň, Afelion. Nechcem ho," zopakoval som.

„Prečo zahadzovať silu, ktorú už držíš v ruke? Veď ju tak dobre používaš."

Pokúsil som sa kameň zahodiť, ale nedokázal som uvoľniť svoju päsť. Drak bol bezmocný, jednoducho som nedokázal otvoriť ruku.

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" varoval ma Afelion. „Nebude to také ľahké. Používal si silu Kráľa. S jej pomocou si zabíjal. A zamiešal si ju aj do svojho Draka. Teraz už kameň nemôžeš len tak zahodiť a utiecť preč."

Jeho slová sa zapichli do mojej hrude ako šípy. Prebodnutý až k jadru, tretíkrát som povedal, „Afelion, zoberte si tento kameň naspäť. Ja ho nechcem."

Afelion pochopil, že jeho ponuku neprijmem.

Modlil som sa k Matke Svetla, pripravujúc sa na nápor jeho hnevu.

Obloha postupne stratila svoju žiarivú modrú farbu. Údolie Nekromancera na upätí hory sa zatiahlo hmlami.

Afelion stál nehybne, mlčky.

Každú chvíľu som očakával hrozivý úder.

Hmly sa začali vracať. Sledoval som, ako si pomaly podrobili krajinu predo mnou a postupne k nám vystúpali ako nejaké obrovské morské príšery pripravené pohltiť nás. Vybavil sa mi obraz Elyani na jej nádvorí, ako som si ho uchoval vo svojej pamäti pred mojím prvým zostupom do Podsvetia. Hmly čoskoro zakryli celú planinu a vzduch stratil svoju sviežu kvalitu.

Odohralo sa čosi úplne nečakané. Namiesto toho, aby mi zasadil posledný úder, Afelion si sadol na zem vedľa mňa a položil mi na plece svoju ruku.

„Synak," povedal svojim vrúcnym hlasom, ktorý na mňa použil, keď sme sa prvýkrát stretli, „Ja teraz pôjdem do Údolia Nekromancera a tri dni tam na teba počkám. Môžeš si to rozmyslieť a pridať sa ku mne, ak chceš." Potom ma jemne potľapkal po pleci, „Chcem, aby si si zapamätal dve veci. Prvá - neklamal som ti. Všetko, čo som ti povedal, je pravda. Druhá - moja ponuka stále platí: môžeš sa ku mne pridať kedykoľvek, či už v tomto živote alebo v inom. Ak budeš kedykoľvek chcieť moju pomoc, len ma zavolaj a ja prídem." Stále ma tľapkajúc po pleci, zašepkal, „Ešte sa uvidíme, tak alebo onak..."

Potom sa bez ďalších rečí zdvihol a odišiel do hmiel.

Zrútil som sa, a s čelom opretým o skalnatú zem som vzlykal, „Džervin! Nie! Povedzte mi, že to nie je pravda! Povedzte mi, že Filadelfia Šesť nebude nikdy existovať."

13.14 Ďalšie darčeky

Zostupujúc z hory a pokúšajúc sa nájsť cestu cez hmly, začal som cítiť hlbokú túžbu vybrať sa do Údolia Nekromancera. Najprv som nedokázal pochopiť, prečo je taká silná. Ale po niekoľkých hodinách sa mi to ujasnilo: to kameň ťahal môjho Draka. Bol to boj so sebou samým. Každé vlákno môjho tela sa chcelo rozbehnúť za Afelionom a prijať jeho pozvanie.

Keď som bol v polovici svojho zostupu, z hmiel sa vynorila silueta. Muž bol odetý v hnedom rúchu Majstrov Hromu a ukazoval smerom na zlovestné údolie.

„Nie!" vykríkol som v hrôze, keď som spoznal Džervinovu tvár. Silueta zmizla, ale zanedlho ju vystriedala iná. Ako som kráčal, halucinácie boli čoraz častejšie a živšie. Znovu a znovu som videl Džervina, Teyani, Melcharda, Lermona, Alsibyadi a všetci ukazovali na Údolie Nekromancera, mlčky ma vyzývajúc, aby som sa pridal k Afelionovi. Drak ma ťahal, smädný za Afelionovou prítomnosťou.

Keď som došiel na úpätie hory, musel som prekonať obrovskú ochabnutosť. Moje telo odmietalo poslúchať, keď som sa ho snažil dostať preč od údolia. Aké ľahké by bolo rozbehnúť sa za Afelionom! Cítil som sa ako vysmädnutý človek, ktorého lákajú na vodu. Vedel som, že ten ťah vychádza z kameňa, ale to mi nijako nepomohlo v jeho prekonávaní. Nemal som k dispozícii žiadne svoje bežné zdroje inšpirácie: hlasy Lietajúcich Drakov utíchli, moje Hrot-spojenie zmizlo a spolu s ním aj čistá fontána. Džervinova prítomnosť už bola len spomienkou. Bol som úplne izolovaný. Snažil som sa, ako som najlepšie vedel, aby som sa na kameň nepozeral, ale to jeho silu nijako nezmenšilo.

Neschopný ísť ďalej, posadil som sa na zem a modlil sa k Matke Svetla, aby ma moje telo nedonútilo ísť na to osudové stretnutie.

Ponorený vo vnútornom chaose, trvalo mi dosť dlho, kým som si uvedomil, že v diaľke cítim nefilimské korenie. Na ceste ku mne bola čata nefilimských Lovcov.

„Zabi ich!"

Hlas vychádzal z kameňa a môj Drak po ňom opakoval.

„Zabi ich!"

Lovci sa rýchlo približovali. Bolo ich aspoň štyridsať.

Štyridsať Lovcov - hrozivá sila!

„Zabi ich! Všetkých! Použi ma. Použi svoju silu," šepkal mi kameň úlisne.

Odozva z môjho Draka bola prudká: neodolateľná túžba zabíjať. Úplne ma to prekvapilo.

„Bude sa ti to veľmi páčiť, to úžasné uspokojenie, ktoré pochádza zo zabitia ľudskej bytosti."

Vtedy som už nedokázal hýbať prstami svojej ľavej ruky. Nech som skúšal čokoľvek, moja ľavá päsť zostávala zovretá. Keď som to videl, vrieskal som od hrôzy a trieskal rukou o skalu.

Hrozivý astrálny pach naznačoval, že Lovci sa ku mne rýchlo približujú.

„ Je ich štyridsaťdeväť, ale bude to ľahké. Stačí, keď proti nim vyšleš môj vplyv. Ber ich po jednom. Nechaj ich prísť až úplne blízko, aby si videl, ako padajú do prachu. Bude sa ti to páčiť! "

Keby som mal pri sebe nôž, odrezal by som si ruku. Prehľadal som okolie, či nenájdem nejakú ostrú skalu, ale nič použiteľné som nenašiel.

Lovci boli už takmer pri mne.

Opäť som padol na kolená a reval som celou silou, ktorá mi ešte zostala, „Nie! Nie! Prosím!" Plakal som, „Prosím, nenúť ma, aby som ich zabil!"

„Nemusím ťa nútiť. Zabiješ ich, lebo sa ti to páči."

„Nie! Nie!" vzlykal som ďalej. „Prosím, nenúť ma zabíjať!"

Z hmiel, sotva sto zákonných stôp odo mňa, sa vynorila silueta.

Jediný muž.

Veľmi vysoký.

Kučeravé blond vlasy.

Pichľavé modré oči.

Na pleci mal zavesenú koženú tašku.

Keď ma uvidel biedne kľačať na kolenách, vyzeral byť dosť v rozpakoch, „Ste Zar Hnedého Rúcha?"

Bol som taký zdrvený, že som sa ani len nepokúsil postaviť.

„Kto ste?" zareval som.

Sekundu zaváhal, potom mi priamo odvetil, „Moje meno je Perseps, z Džex Belaranu. Ste Zar?"

„Som Zar. Ale prečo by som mal veriť, že ste Perseps?"

S očami upretými na žiaru, ktorá vychádzala z mojej ruky, Perseps oznámil, „Priniesol som vám tri darčeky, Zar Hnedého Rúcha. Jeden z nich vás presvedčí."

„Darčeky? Nie! Nie!" reval som ako blázon. „Choďte preč!"

Perseps bol mojou odozvou zaskočený. „Žiadne darčeky?" zamumlal. Upieral na mňa svoj zrak Lovca, hľadajúc inšpiráciu. Potom povedal, „Priateľu, viem, odkiaľ pochádzajú vaše problémy." A začal ku mne kráčať.

„Zabi ho!" zašepkal kameň.

„Nie!" zareval som.

Muž zastal. „V poriadku! Zostanem tam, kde som."

„Ak ste Perseps," zakričal som, „povedzte mi, čo sa stalo s Fridrikom!"

V tej chvíli sa z hmiel vynorili ďalší dvaja muži.

„Predstavujem vám svojich priateľov!" povedal Perseps. „Waxen..." mladší z dvoch mužov zdvihol pravú ruku, s dlaňou smerujúcou ku mne (gesto, ktoré sa dáva prianovi), „a Džorandžeran."

Ten druhý zdvihol ruku rovnakým spôsobom a usmial sa, pomaly prikyvujúc hlavou. „Tak tu je Zar prian, muž, ktorého sme sledovali šesť týždňov." Jeho hlas bol hlboký a priateľský.

„Och nie, prosím," zašepkal som sám pre seba, „nie šesť týždňov!"

Elyani, Elyani!

Ešte raz som nahlas zopakoval svoju otázku, „Kde je Fridrik?"

„Nuž," povedal vysoký plavovlasý muž, „presne to mal byť prvý z mojich troch darčekov: informácie." Čakal a sledoval moje reakcie, uvažujúc, či na neho budem zase vrieskať. Keď sa nič nedialo, pokračoval, „V Džex Belarane nikdy nebol žiaden Fridrik."

„Neverím vám!" zakričal som.

Veľmi pokojný, vysoký plavovlasý muž chápavo prikývol. Jeho dvaja priatelia ho už dobehli. Jeden zostal stáť po jeho boku. Ten starší sa ku mne približoval, priateľsky sa usmievajúc. „Zar prian, zdá sa, že niekto sa vás snažil oklamať. Ale vôbec netušíme, kto by to mohol byť. Všetko, čo vám vieme povedať, je to, že Fridrik nebol nikdy trénovaný v Džex Belarane."

„Tak čo tu potom robíte?" opýtal som sa.

„Nuž, zhodou okolností máme spoločnú priateľku. Ona nás za vami poslala." Starší muž nebol taký vysoký ako Perseps, ale stále bol vyšší ako ja. Ďalej kráčal, až kým nebol odo mňa len na štyri zákonné stopy. Tam sa posadil na zem a začal čosi hľadať v koženej taške, ktorá mu visela na pleci. „Ja som ten, kto niesol druhý darček - celých šesť týždňov, len tak medzi nami. Ach! Tu je," natiahol sa ku mne a podal mi hlinený džbán. „Zázvorová marmeláda!"

„Och, nie! Nie!" vykríkol som, keď som to uvidel. Džbán bol presne taký istý ako ten, ktorý so sebou priniesla Pelenor, keď navštívila Eisraim. Neboli tu žiadne pochybnosti, že marmeláda pochádza od Felície. Tento muž bol naozaj Džorandžeran.

Vyzeral byť dosť sklamaný. „Vy už nemáte rád zázvorovú marmeládu?"

„Počúvajte, prepáčte mi to!" zmiernil som svoj hlas. „Len mi je ťažko uveriť..."

V rozpakoch, muž zostal nehybne stáť, s džbánom vo svojej ruke.

„Áno, mám ju veľmi rád, ďakujem veľmi pekne," povedal som mu a pravou rukou som si od neho zobral džbán. „Ale ak Fridrik nikdy nebol jedným z vašich Lovcov, prečo ste cez neho komunikovali, aby ste so mnou dohodli spojenectvo?"

„Spojenectvo? Aké spojenectvo?" vysoký muž, o ktorom marmeláda potvrdila, že je skutočne Perseps, ku mne podišiel.

„Aké spojenectvo?" zopakoval Džorandžeran svojim hlbokým hlasom.

Perseps sa posadil vedľa neho. Obaja mali na tvárach neistý výraz.

„Počúvajte, sníva sa mi alebo čo? Vy ste Kayala-ha Perseps, kuren-džaya šampión a najvyšší veliteľ Džex Belaranu. A vy ste Džorandžeran, bývalý najvyšší veliteľ, muž veľkej múdrosti a skvelého zmyslu pre humor. Správne?"

Obaja sa spokojne usmiali a prikývli, „Správne!"

„Ako je teda možné, že viem všetky tieto veci..."

„Teraz ich zabi!" Impulz z kameňa prišiel s takou prudkosťou, že ma takmer premohol.

Dvaja Lovci tento prerušený impulz postrehli. Zostali veľmi pokojní, ale videl som, že sú pripravení zaútočiť.

Bol som popolavo šedý a ledva sa mi podarilo ovládnuť triašku.

„Chcete mi ukázať svoju ľavú ruku?" navrhol Džorandžeran.

„V poriadku."

Podišiel bližšie a zobral moju zovretú päsť do svojich extravagantne veľkých rúk. „Zar, čo plánujete robiť s týmto kameňom?"

„Fridrik ho mal deaktivovať."

Starý Lovec sa usmial ako medveď, ktorý zavoňal med, „Chcete povedať, že ste sa mu ho chystali dať?"

„To bol pôvodný plán."

„Ha! Ha!" Persepsov výbušný smiech sa vyrovnal štandardom Mount Lorzen. „Ten Fridrik je ale bystrý chlapík."

Čo som mal nato povedať? Myšlienka, že by mi Fridrik mohol klamať, bola nepredstaviteľná. Pod jeho vedením som trénoval celé týždne a neučil ma len kuren-džaya a hudbu. Žartoval a smial sa so mnou, zdieľal so mnou svoju radosť i svoj smútok, daroval mi svoje priateľstvo a vrúcnosť. A odhliadnuc od samotného začiatku, nikdy sa predo mnou nepokúšal ukryť svoju energiu. Toľkokrát dovolil môjmu vedomiu, aby vstúpilo do jeho Hrotu. Ako by mi mohlo uniknúť, že jeho príbeh bol celý vymyslený? A čo Džervin a Esrevin?

Džorandžeran sa len pozrel na energiu mojej ruky a hneď dokonale pochopil, že kameň sa úplne vymkol spod kontroly. „Chcete nám ten kameň dať?" spýtal sa.

„Počúvajte," povedal som, teraz už chladným hlasom, „potrebujem lepšie pochopiť, čo sa vlastne stalo. Ak sme teda neuzavreli spojenectvo, prečo ste potom tu?"

„Jedného večera za nami prišla Felícia," vysvetľoval Džorandžeran, „a povedala, že od vás dostala zvláštny odkaz, cez Pelenor Ozorenan."

Odkaz, kde jej ďakujem za sprostredkovanie spojenectva s Persepsom... Striaslo ma, keď som si pomyslel, čo by sa udialo, keby som hlas Lietajúceho Draka neposlúchol.

„Potom," pokračoval Džorandžeran, „nás Felícia presvedčila, aby sme poslali zopár mužov, ktorí by skontrolovali, či ste v poriadku."

„Bola veľmi presvedčivá!" dodal Perseps so širokým úsmevom.

„Podrobností vás ušetríme," povedal Džorandžeran. „Tak sme za vami poslali šiestich mužov. Cestou na juh prezreli aj základňu Líšok, o ktorej sme si v tom čase mysleli, že bola zničená Červenými Odpadlíkmi."

„Peknú prácu ste tam odviedli!" vložil sa do toho Perseps.

Džorandžeran pokračoval, „Keď videli tú spúšť, naši muži sa rozhodli zavolať na pomoc väčšiu skupinu. Perseps a ja sme usúdili, že situácia je mimoriadne vážna a rozhodli sme sa viesť výpravu osobne."

„Akú spúšť?" opýtal som sa.

„V Údolí Raelen sme našli dvadsaťpäť mŕtvol: dvanásť Líščích Lovcov a trinásť učeníkov."

„To som nebol ja!" potriasol som hlavou. „Kým som tam bol, nikoho som nezabil."

„Aha?" Džorandžeran bol zmätený. „Tento príbeh je každú chvíľu čoraz zamotanejší! A čo všetci tí mŕtvi Čierni Lovci, ktorých sme po vás nachádzali?"

„Áno, to som bol ja. Ale ako ste ma našli?"

„Sledovali sme vyžarovanie vášho kameňa. Priečila sa nám myšlienka, že by mal padnúť do rúk Odpadlíkov. Vlastne, až kým sme nestretli obra Progosa, nevedeli sme, že ste to vy, kto nesie ten kameň."

„A čo sa stalo so všetkými tými Líščími Lovcami, ktorí prežili útok na Údolie Raelen?" opýtal som sa.

„Líšky a Červení Odpadlíci sa navzájom vyvraždili. Myslím, že teraz z nich už veľa nezostalo."

To nedávalo zmysel. „Počkajte minútku!" povedal som. „Ako to, že sa Líšky nepokúsili vziať si svoj kameň odo mňa naspäť? Vy ste ma vystopovali tak, že ste sledovali vyžarovanie môjho kameňa..." zastal som a opravil sa, „chcem povedať, toho kameňa, ktorý som vzal v Údolí Raelen. Prečo Líšky nemohli urobiť to isté?"

„Váš kameň zostal ticho najmenej päť týždňov, Zar prian. A dovtedy už žiadne Líšky nezostali."

„Päť týždňov?" Ďalší ťažký šok.

K môjmu nevýslovnému zhrozeniu som zisťoval, že od môjho prepadu základne Líšok v Údolí Raelen uplynuli už viac ako tri mesiace.

Víchor skazy... „Elyani! Čo z teba ešte zostalo?"

„Dáte nám tento kameň?" opýtal sa Džorandžeran ešte raz.

Nedokázal som to ovládať, bol som na ten kameň prehnane zaťažený. „Čo s ním urobíte?"

Perseps pozdvihol ruky, „Deaktivujeme ho, samozrejme!"

„Nikdy!"

Otvoril som ústa, ale nedokázal som prehovoriť.

Džorandžeran pohliadol hlboko do mňa a s porozumením prikývol.

Schmatol som svoju ľavú päsť pravou rukou a potlačil ju k nemu. Ale moja päsť bola tak silno zovretá, že Džorandžeran okamžite vyhlásil, „Ak chcete mať šancu zbaviť sa tohto kameňa, musíme konať rýchlo, Zar, veľmi rýchlo. Na deaktiváciu je potrebný mocný rituál, preto nás prišiel taký veľký počet."

„Je vás štyridsaťdeväť, je tak?"

Starý muž to ocenil a usmial sa, „Dobre spočítané, mladý muž."

„Ako ho dostanete z mojej ruky?" spýtal som sa.

„Sú dve možnosti: buď vám ruku odrežeme alebo vás uvedieme do bezvedomia."

Poslať ma do bezvedomia? Neexistoval žiadny spôsob v siedmych sférach, ako by som dovolil, aby štyridsaťdeväť Lovcov na mne vykonávalo rituál, kým ja budem v bezvedomí.

„Odrežte mi ruku!" povedal som chladným hlasom.

„Zar prian," Perseps ma potľapkal po ľavom pleci, akoby som bol jeho brat, „to nie je zlá ruka, čo tu máte. Prečo nám nedovolíte, aby sme vás na hodinu uviedli do bezvedomia?"

Keby som si tak mohol nechať poradiť od Džervina? Ale Džervin bol ďaleko a času bolo málo. „Viete mi povedať, prečo nemôžem Hrot-komunikovať s mojím učiteľom?" opýtal som sa tých dvoch mužov.

„Ó, áno, to je veľmi jednoduché," povedal Džorandžeran. „Kameň okolo vás vytvára mimoriadne husté pole energie. Nič cezeň nedokáže preniknúť. Dokonca ani my sa nedokážeme Hrot-zhovárať, keď sme vo vašej blízkosti. Mimochodom, prečo sa potrebujete rozprávať so svojim učiteľom?"

„Verím, že Majster Džervin Hnedého Rúcha by presne vedel, ako sa mám v tejto situácii zachovať."

Džorandžeran súhlasne prikývol, „To sa mi páči." Usmial sa a žmurkol na Persepsa, „V kritických časoch by sa veľkí priani mali vždy obracať na svojich učiteľov."

„Ha! Ha!" Perseps zo seba vypustil ďalšiu salvu divokého rehotu a hlučne plesol Džorandžerana po pleci.

„Tento muž pre nás niečo urobil," povedal Džorandžeran.

„Zabi ich! Zabi ich hneď teraz!"

Perseps plne súhlasil, „Strážcove gule, že pre nás niečo urobil!" Obrátil sa ku mne a ďalej ma tľapkal po ramene, „Mysleli sme si, že sme na smrteľne nebezpečnej výprave proti Odpadlíkom, ale zakaždým, keď sme niekam došli, pripravení na bitku, všetko, čo sme museli urobiť, bolo vykonať pohrebné rituály na mŕtvolách, ktoré ste za sebou tak láskavo zanechali."

„Takže teraz urobíme niečo my pre vás," rozhodol Džorandžeran. „Ak chcete, ja sám pôjdem a Hrot-prediskutujem situáciu s Majstrom Džervinom Hnedého Rúcha a spolu rozhodneme, čo urobíme."

Pri predstave Hrot-koncilu tých dvoch starých náčelníkov som sa musel zaškeriť.

„To ale len v prípade, že mi dôverujte, samozrejme," dodal Džorandžeran.

„Dôverovať vám?" Ironicky som sa usmial, „Po všetkých tých skvelých veciach, ktoré mi o vás porozprával Fridrik, ako by som vám mohol nedôverovať?"

Džorandžeran a Perseps sa hlučne zasmiali. Potom Džorandžeran odišiel preč, keďže sa potreboval vzdialiť, aby mohol použiť svoj Hrot.

Perseps mi svojimi obrovskými rukami masíroval rameno. Obával sa, že bolestivý kŕč - a zhubný vplyv kameňa - by sa mohol rozšíriť do celého tela. „Tak sa nakoniec stretávame, potom, ako sme navzájom o sebe toľko počuli," povedal, uvedomujúc si, že mi je lepšie, keď rozprávam. Lebo keď som svoju myseľ nechal blúdiť, vracali sa mi halucinácie, a len s ťažkosťami som si udržiaval posledné zvyšky príčetnosti.

„Pravdaže, ja mám výhodu," povedal. „Osoba, ktorá mi o vás rozprávala, bola spoľahlivá. Ale mohlo sa stať, že váš zdroj bol zaujatý."

Usmial som sa, spomínajúc na dlhé červené vlasy, „Zatiaľ čo Felícia, samozrejme, ani náhodou nemohla byť zaujatá, keď rozprávala o Zarovi."

„Ha! Ha!" Zem sa triasla jeho smiechom. „Mimochodom, viete, že keby Felícia zomrela vo Verzazyelovej krypte, bol by som veľmi nahnevaný?"

„Ja tiež!" povedal som. Potom mnou začala lomcovať prudká triaška.

„Potrebujete deku?" ponúkol mi Perseps.

„Teraz ho zabi. Nevyčkávaj!"

Potriasol som hlavou, „Horím od horúčky. Myslím, že si potrebujem ľahnúť."

Perseps zo svojej koženej tašky urobil pre mňa vankúš.

„Perseps," opýtal som sa s trasúcim sa hlasom, „čo myslíte, kto za tým všetkým stojí? Kto naplánoval útok proti Líškam?"

„Niekto, kto si myslel, že vás dokáže oklamať a zmocniť sa kameňa. Pravdepodobne niekto so slušnými znalosťami o vedení Strážcov. Možno bol tým mužom Fridrik. Možno sa dali on a Murdok dokopy. Mimochodom, musím vás varovať, je celkom možné, že Murdok je stále nažive."

„Myslel som si, že spáchal samovraždu."

„O tom sa snažil všetkých presvedčiť. Ale jeho telo sa doposiaľ nenašlo."

„Rozmýšľam..." bol som prerušený záchvatom prudkej triašky.

„Zabi ho. Zabi ho," ďalej mi šepkal kameň.

Perseps mi pripravil nápoj a opýtal sa, „Môžem pracovať na vašich bránach?"

„Perseps, obávam sa, že ten odporný kameň nado mnou zvíťazí a donúti ma zabiť vás. Máte pri sebe nôž?"

Plesol po koženom puzdre, ktoré mal pripevnené k opasku. „Mám, ale..."

„Ak začnem strácať príčetnosť, Perseps, chcem, aby ste mi ihneď odrezali ruku," vtĺkal som do neho, aby som sa uistil, že pochopil.

„Uvidíme. Môžem priviesť svojich mužov?" opýtal sa.

Nenamietal som.

Zavolal Waxena, „Povedz im, aby prišli, všetci. A prineste aj suché drevo."

„Načo je drevo?"

„Pri deaktivačnom rituále ho budeme potrebovať na zapálenie veľkých vatier." Ďalej ku mne prehováral, ale už som ho sotva dokázal počuť.

Keď dorazili jeho muži, priniesli so sebou vetvičky a konáre, ktoré navŕšili do šiestich veľkých kôp, sotva desať zákonných stôp odo mňa.

Zvíjal som sa v záchvatoch smiechu. Pred rokom ma predstava stretu s tromi Lovcami napĺňala hrôzou. A teraz som bol tu, obkolesení takmer päťdesiatimi a ich šéf ma držal za ruku!

Perseps sa smial so mnou, „Nemusíte sa ničoho obávať! Uvedomujete si, čo by nám Felícia urobila, keby sa vám počas rituálu niečo stalo?"

Opäť prevládli halucinácie. „Perseps, už ste zapálili tie vatry?"

„Nie."

„Všade naokolo vidím plamene, Perseps. Príšerný oheň, ktorý všetko spaľuje."

„Ahrimanov oheň, to je to, čo vidíte," povedal Lovec.

„Perseps, čo učí Zákon Nefilim o Ahrimanovi?"

„Ten oheň, ktorý vidíte... ak Ahriman vyhrá, to je všetko, čo z tohto sveta na konci zostane."

„Ale kto je Ahriman?"

„Knieža Temnôt. Jeho doménou je hmotný svet, a preto je nazývaný aj 'Kráľom Sveta'. Vie, že ak by sa mu podarilo hmotný svet izolovať od duchovných kráľovstiev, potom by tu dole mohol neohrozene vládnuť." Persepsove obrovské ruky majstrovsky pracovali na mojich bránach. „V Zákone Nefilim je niekoľko známych veršov, ktoré hovoria, 'Muž Zákona, nepokúšaj sa ovládnuť silu Strážcov, aby si sa nespálil a nepadol za obeť Ahrimanovi.'"

Vízia príšerného ohňa ovládla moje vedomie. Musel som sa veľmi namáhať, aby som ešte dokázal vidieť Persepsovu tvár. „Verte alebo nie, tesne predtým, ako som zobral zdrojový kameň do ruky," povedal som mu, „ku mne prehovoril Strážca a dal mi rovnaké varovanie. Kiež by som tak bol počúvol jeho radu."

„Ha! Ha!" zaburácal Perseps. „Človek by mal Strážcovu radu vždy poslúchnuť!"

„Je to pravda, Perseps?"

„Och, priateľ môj, aká obtiažna otázka!" odpovedal a obaja sme sa zasmiali.

„Mali ste pravdu, Perseps," povedal som po chvíli, „môj zdroj informácií bol zaujatý. Ste oveľa príjemnejší človek ako hovoril Fridrik."

„Aj vy ste mali pravdu," žartoval Perseps, „aj môj zdroj informácií bol zaujatý. Vôbec nie ste taký fantastický, ako hovorila Felícia." A ďalej ma rozosmieval, až kým neprišiel Džorandžeran.

Vtedy som už úplne stratil fyzický zrak a videl som len Ahrimanov pekelný oheň. Džorandžeran sa za mňa posadil a zobral moju hlavu do svojich rúk. „Zar, aký zaujímavý človek je ten váš učiteľ!"

„Hovorili ste s ním?"

„Bol to fascinujúci rozhovor, naozaj. Teraz počúvajte, nemáme času nazvyš. Váš učiteľ a ja sme rozhodli, že vám neodrežeme ruku, ale vás uvedieme do bezvedomia. Džervin povedal, aby som vám vysvetlil, že rituál bude vykonávaný na kameni a nie na vás, takže vás k sile Strážcov nebude nič pútať. Tiež chcel, aby som vám povedal, že Elyani a Vlnko sú nažive a ešte zopár ďalších vecí, ktoré vám dopoviem po rituále. Teraz sa musíme ponáhľať. Pôjdem zorganizovať mojich mužov."

Kým som mu stihol poďakovať, bol už preč.

„Keby som tak mohol vidieť, čo sa deje!" povedal som Persepsovi, ktorý zostával pri mne.

„Štyridsaťosem mocných Lovcov, najlepších v kráľovstve, drží v rukách pochodne. Zapaľujú vatry a rozostavujú sa okolo vás, Zar prian."

Opäť som sa zasmial nad touto masívnou nefilimskou silou, ktorá sa zmobilizovala, aby ma zachránila. „Hej, Perseps, stále ste mi nepovedali, čo mal byť môj tretí darček."

„Nuž, čím dlhšie sme sa rozprávali, tým som mal menšiu chuť o tom hovoriť. Bol to kameň!"

Môj smiech bol udusený prudkou triaškou.

Perseps mi to vysvetlil, „Keď sme si uvedomili, že sa tu odohrávajú nejaké intrigy, Džorandžeran a ja sme rozhodli, že vám dáme špeciálny kameň, naprogramovaný tak, aby obchádzal ochranný štít Džex Belaranu. Tak by sme spolu dokázali Hrot-komunikovať, kedykoľvek by to bolo potrebné."

„Myslím, že by som ten kameň chcel, Perseps."

„Statočné od vás, že chcete prijať ďalší kameň od Strážcov!" Potom zvážnel, „Ale budete musieť byť mimoriadne opatrný. Tento kameň nesmie nikdy padnúť do cudzích rúk, inak by mohla byť ohrozená bezpečnosť Džex Belaranu. Takže..."

Persepsa prerušil hlasný spev. Lovci zahájili svoj rituál.

„Teraz!" zakričal Džorandžeran.

A ja som stratil vedomie.

~ Tak končí Kniha Stretnutí so Zlom ~

14 - Kniha Rituálu Vystúpenia

14.1 Marínina modlitba k Apolónovi

Potom, ako sa očisťovala po celý deň bohov,

Dlhovlasá Marína si uctila Pána Pánov,

A okúpala sa v Prvotnom Mori, učiniac sa božsky čistou.

Dovolila kryštalickým vánkom, aby vyniesli jej telo svetla

Na vrchol sfér,

Tú nekonečnú Hrot-ovosť, kde myriady vyšších svetov

Slúžia ako základ pre všetky prechodné ríše,

A kde spočívajú semená všetkých vecí.

Opäť si uctila Pána Pánov.

Jej božské oči oslepené Jediným Slnečným Svetlom,

Obrátila sa na slnečného boha,

A, odovzdajúc sa jeho zlatej sláve,

Modlila sa,

„Ó, veľký a mocný medzi bohmi,

Ó, prastarý a ohromný,

Ó, božsky ľúbezný,

Ó, klenot nebeských úrovní,

Ó, Apolón, žiarivý boh.

Prosím, vypočuj modlitbu pokornej bohyne,

Ktorá ťa vrúcne miluje

A tak dlho je už do teba tajne zaľúbená.

Ďaleko a hlboko dole,

V kráľovstve bezvýznamnosti,

Stratenom v sivých hmlách a ilúziách bez konca,

Jedna smrteľná duša znáša muky,

Ako následok nebeskej vôle.

Nepochybne, daiva, ktorú bohovia určili

Prinesie všetkým smrteľným bytostiam bohatú žatvu:

Úžasné osudy,

Drahocenné príležitosti k prekročeniu ľudských obmedzení,

Mocné splnenia a semená do budúcnosti.

Veľká je múdrosť bohov a ďalekosiahla ich vízia.

Ale, ó, súcitná božská duša,

Hlboko pod nami hasne jeden ľudský plameň.

Viem, že čas smrteľníkov je ako všetky smrteľné veci -

Bezvýznamný. Kozmická bodka.

Ale pretože ju milujem a milujem aj teba,

Prišla som úpenlivo prosiť o tvoju milosť.

Nech je jej skúška, uvalená na ňu múdrymi bohmi,

Skrátená najkrajším zo všetkých bohov."

Planúc rozľahlosťou nezmerných sfér,

Zvučiac neprekonateľnou silou tekutej nesmrteľnosti,

Slnečný boh sa usmial na Marínu.

Naplnená jeho božsky milujúcou prítomnosťou,

Vedela, že ju vypočul.

14.2 Žatva po Ahrimanovi

Zničený, sedel som pred hlavným vchodom do svätyne, hľadiac na svoju ľavú ruku: kus aury čiernej ako smola.

Deaktivačný rituál bol úspešný. Keď som sa prebudil, ten nečistý kameň už v mojej ruke nebol, no ruka zostala paralyzovaná. Jej energia už nežiarila tak ako zvyšok mojej aury, ale bola zlovestne čierna. Na toto nemal múdry Džorandžeran žiadne riešenie.

Lovci ma odprevadili k rieke Fontelayne. Odtiaľ išli na sever, zatiaľ čo mňa zobrala loďka na juh, na rýchlu a ľahkú plavbu naspäť do Eisraimu. Počítajúc dni, ktoré som strávil počínajúc cestou do Tomoristanu, bol som mimo Eisraimu skoro štyri mesiace.

Zdalo sa, že stretnutie s Afelionom trvalo menej než jeden deň, no vybralo si hroznú daň. Cítil som sa priepastne prázdny, moje sebavedomie bolo pošliapané, moja duša krvácala. Vošiel som hlavným vchodom svätyne. Pocítil som potrebu sadnúť si na zem a usporiadať si myšlienky, spočívajúc na atmosfére svätyne.

Ozval sa melodický hlas, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!"

Hermína!

Vyľakaný a súčasne nadšený, mlčky som velebil Pána Melchisedeka. Nepoškvrnená odpovedala a prišla do Eisraimu! Pre Elyani svitla nádej - záblesk slnečného svetla uprostred ruín môjho vnútorného sveta.

Pridŕžajúc sa pravidiel Hermíninej vysokej kasty, neodpovedal som jej. Postavil som sa a zahľadel sa nad jej hlavu.

Prečo by sa Lietajúci Drak nemohol rozprávať s Nepoškvrnenou?

Hlas bol naspäť! Konečne.

Po štyroch mesiacoch, prvý radostný úsmev.

Potom sa vynorilo prvé zo škaredých prekvapení, ktoré na mňa čakali.

„Zar, môj priateľ v Zákone," Hermína podišla bližšie ku mne, „prepáčte mi. Odpusťte mi, že prichádzam tak neskoro. Keď som dostala vašu správu, snažila som prísť tak rýchlo, ako to len išlo. Prísť skôr mi zabránili tie najneuveriteľnejšie okolnosti, jedna za druhou, a zdržiavali ma takmer tri mesiace."

Tri mesiace? Na moje srdce akoby sa vyliala kyselina.

Prekliaty Afelion dodržal svoje slovo. „Hneď ako sa vrátiš do svätyne Eisraimu," sľúbil mi, „príde aj Hermína Nepoškvrnená." V tom čase som mu za jeho pomoc z celého srdca ďakoval. Teraz som pochopil. Ďalší otrávený dar. Tri mesiace boli vyplytvané, len aby sa mohla naplniť škodoradostná láskavosť.

Cítiac hlbokú vlnu tiesne, ktorá mnou prešla, Hermína ma chytila za ruky. Ale strhla sa, akoby sa popálila. Po sekunde zaváhania privolala jasné svetlo, ktoré som videl zostúpiť do jej stĺpca Ducha.

Opäť uchopila moju ľavú ruku, „Priateľu, viem, koho ste stretli," svojim hlasom do mňa vlievala svoju milujúcu energiu, „a možno práve to vysvetľuje tie hrozné okolnosti, ktoré ma po celé tie týždne obmedzovali."

Úplne som zabudol, aká prekrásna je jej prítomnosť. Nežná, Biela, ohromná. Dych Výšin, ktorý sa niesol na jej slovách, vniesol do mojich očí slzy.

Ale čo bude s Elyani?

Hermína počula moje myšlienky. Povedala, že pôjde a so svojimi dvomi Nepoškvrnenými kolegyňami posúdi situáciu. Sľúbila, že potom, ako uvidí Elyani, sa so mnou stretne. Potom zákonne odišla.

Ako odchádzala, pozdravil ju môj hlas Lietajúceho Draka,

Vitajte v Eisraime, Hermína Výšin. Ďakujem, že ste odpovedali na moje volanie.

Ako začula hlas, Hermína zastala. Na niekoľko sekúnd zaváhala, uvažujúc, odkiaľ asi prichádza. Potom vykročila po priamej ceste Zákona, čo ma priviedlo k úvahám, ako dokáže vo svätyni potrafiť, keď tam nikdy nebola a nikoho sa na cestu nepýtala.

Čerpá z Univerzálnej Banky Znalostí, v ktorej kňažky jej kasty zaznamenali plány takmer všetkých svätýň v kráľovstve - je to čosi ako Priestorová Matica pre Nepoškvrnené kňažky.

Upokojený hlasom a jeho prítomnosťou, ktorá bola úplne mimo siedmich sfér, uvoľnil som sa. „Takže si naspäť, Lietajúci Drak!" povedal som nahlas, čím som na seba pritiahol podozrievavý pohľad kňaza, ktorý prechádzal okolo. „Kde si bol celé tie týždne, môžeš mi to povedať?"

„Kde si bol ty?" odpovedal hlas.

„Dobre, dobre! Pri tebe nikdy nevyhrám." Pustil som sa kráčať po ceste cez enklávu tridsiatichtroch víťazných bohov, smerom k Džervinovmu apartmánu.

„Môžeš mi teraz povedať o tej maskovacej funkcii Priestorovej Matice?"

Zapína sa automaticky vždy, keď ju potrebuješ. Ako som ti už mnohokrát povedal, Priestorová Matica je mimoriadne inteligentná. Ak ti ponúkne, že ťa niekam zoberie, bolo by hlúpe odmietnuť.

„V poriadku, svoju lekciu som pochopil!" Potom som sa rýchlo rozhliadol doľava a doprava. „Chceš ma niekam zobrať, Priestorová Matica?"

Priestorová Matica ma neoslovila, ale odpovedal môj hlas Lietajúceho Draka, „Ihneď choď za Teyani!"

„Najprv potrebujem ísť za Džervinom."

Vskutku, mladý hlupák, nepoučil si sa zo žiadnej lekcie!

„V poriadku!" odpovedal som s predstieraným rozhorčením. Pozdvihol som ruky, „Pôjdem najprv za Teyani, a potom za Džervinom."

Obrátil som sa a opustil enklávu tridsiatichtroch víťazných bohov. Po priamej ceste Zákona som smeroval ku vchodu do ženského krídla svätyne. Známa atmosféra a svetlé aury ľudí Eisraimu ma upokojovali, bohovia sa na mňa usmievali zo svojich sôch. A vpíjajúc do seba ich nektár duševnej jasnosti, opäť som objavil drahocennú mágiu Hrot-navigovaných chodieb ženského krídla.

Keď som došiel k Teyaniným dverám, zatvoril som oči a na niekoľko sekúnd zostal ticho, dávajúc dokopy svojho Ducha, kým zaklopem.

Pravda, Afelion vedel, čo je obsiahnuté v tom dare. Ale budúcnosť nie je určená. Nikde nie je napísané, že Bratia Rytieri vojny proti Rexovi prehrajú.

Počul som, ako sa dvere otvorili.

Usmial som sa a otvoril oči. K môjmu prekvapeniu predo mnou nestála Teyani, ale Džervin. Jeho tvár bola vážna, vyzeral byť unavený. Urobil krok ku mne a objal ma. S emóciou, akú som v jeho hlase nikdy nepočul, povedal, „Pochválený buď Pán Melchisedek, si naspäť!"

Príliš vyprahnutý, aby som mu dokázal odpovedať, len som tak stál, a nechával do seba prúdiť jeho vrúcnosť.

Džervin ma pevne zvieral vo svojom náručí. „Pochválený buď Pán Melchisedek! Pochválený buď Pán Melchisedek, ktorý ťa k nám priviedol naspäť." Ustúpil a prehliadol si ma, a po prvýkrát som na jeho tvári uzrel slzy.

Zahryzol som si do pery a rozplakal sa spolu s ním.

Zľahka sa dotkol mojej tváre, mojej brady, mlčky mi hľadiac do očí.

„Všetka sláva učiteľovi!" podarilo sa mi nakoniec zašepkať. „Keby nebolo vás, nikdy by som sa z pazúrov diabla nedostal."

„Ale keby nebolo toho, čo si sa odo mňa naučil, nikdy by ťa neprišiel pokúšať tak, ako to urobil." Prežiaril svoje slzy vrúcnosťou Hnedého Rúcha, „Vpravde, tým, že učiteľ odovzdáva svoje vedenie, vystavuje svojich učeníkov veľkým nebezpečenstvám."

Objal som ho. „Je také dobré, môcť byť opäť s vami! Chýbali ste mi... tak veľmi." Položil som si hlavu na jeho plece a plakal som ako malé dieťa. „Bolo to strašné, Džervin, strašné! Nikdy som nič také príšerné nevidel. Nikdy som sa necítil tak zle, vyprahnuto."

Potľapkal ma po pleci. „Ja viem. Predtým, ako ma Orest zasvätil do Hromu, Afelion prišiel navštíviť aj mňa. Ale teraz si späť, a aj keď veci nebudú ľahké, sú pred nami aj dobré časy - to ti sľubujem." Chytil ma za ruku. „Poď, viem o niekom, kto bude veľmi šťastný, keď ťa uvidí."

Previedol ma cez veľkú miestnosť, kde Teyani obyčajne prijímala svoje študentky, potom cez krátku chodbu, ktorá viedla k zatvoreným dverám. Kým ich otvoril, prenikavo sa na mňa zahľadel, „Počúvaj, Teyani a ja ťa milujeme. Veľmi." Potom otvoril dvere a tam na mňa čakalo druhé škaredé prekvapenie.

Teyani ležala na svojej nízkej posteli. Zošúverená a bez života, schudla aspoň o dvadsať kilo. Jej aura páchla špinou jaskýň zúfalstva. Jej tvár bola popolavo šedá, pod očami mala veľké čierne kruhy. Úplne vyčerpaná, vyzerala ako tieň seba samej.

„Och nie!" zašepkal som, uvedomiac si ohyzdnú pravdu. „Čo som to urobil?"

Teyani ma privítala slabým úsmevom. „Pochválený buď Pán..." začala hovoriť, ale zmocnil sa jej záchvat prudkého kašľa.

„Toto je úplná nočná mora!" išiel som sa posadiť na kraj jej postele. Ako Teyani kašľala, obrátil som sa na Džervina, „Nepovedzte mi, že to začalo chrípkou!"

Džervin bol vážny, „Začalo to chrípkou, asi pred tromi mesiacmi."

Len ťažko som dokázal uveriť tomu, čo som tu nachádzal. „Teyani, nemohol ťa niekto vyliečiť?"

Teyani opäť utíchla. „Pochválený buď Pán Melchisedek, dieťa moje," Hrot-povedala. „Tak si sa nám vrátil! Opäť ťa vidieť je takou radosťou v Zákone. Nikdy sa nedozvieš, ako veľmi som sa za teba modlila."

„Prepáč mi to, Teyani!" chytil som jej horúčkou rozpálenú ruku. „Prepáč mi to! Nikdy som si nemyslel, že tá choroba dopadne takto!"

„Elyani žije," Hrot-povedala, „ale napriek všetkej našej snahe sme neboli schopní presvedčiť dve Nepoškvrnené kňažky, aby nám dovolili vyliečiť ju. Bolo to ťažké obdobie, Zar. Keďže sme každý deň očakávali príchod tvojej priateľky Hermíny, vyhýbali sme sa otvorenej konfrontácii s nimi. Ale Hermína nikdy neprišla. Tak sme sa po dlhom váhaní rozhodli vyvinúť na ne tlak. Ale zatiaľ nám ju ani raz nedovolili vidieť, a naše žiadosti zatiaľ vždy zmietli zo stola."

Keď som jej povedal, že Hermína práve dorazila, a že sa nám čoskoro ozve, v očiach sa jej objavil záblesk nádeje.

„A čo Alsibyadi?" triasol som sa. „Stalo sa jej niečo?"

„Alsibyadi prekvitá," upokojil ma Džervin. Zobral ma nabok a odviedol do inej miestnosti. „Sila, ktorú si poslal do Teyani, bola hrozne agresívna," povedal vecným tónom. „Normálne je pri takýchto vplyvoch náš postup jednoduchý: vrátime ho naspäť odosielateľovi. No v tomto prípade sme nemali potuchy, čo sa s tebou deje. Strašne sme sa báli, že ak ti tú silu pošleme naspäť, zabije ťa to alebo minimálne uvedie do zmätku, a to všetko v čase, keď si potreboval toľko duševnej rovnováhy, koľko ti len zostalo, aby si odolal pokúšaniu temnej strany. Aj keby sme tú silu z Teyaninho tela jednoducho vytiahli, stále tu bolo veľké riziko, že budeš zasiahnutý reakčnou šokovou vlnou. Tak sa Teyani rozhodla si ten vplyv ponechať a stráviť ho. Ale napriek všetkej mojej pomoci sa ukázal byť neuveriteľne odolný."

Bol som zhrozený, „Nemôžem uveriť, že toto som urobil ja, Džervin." Pred očami mi preblesla tá scéna, „Nemal som ani potuchy! Afelion bol taký múdry..."

Džervin chytil moju ľavú ruku a prezrel si ju. Hlasom na ňu jemne projektoval hlboký zvuk. Ten spôsobil, že aura môjho zápästia sa rozžiarila belavopurpurovým svetlom, ale aura ruky zostala čierna ako smola. „Teyani možno bude musieť ešte pár dní počkať," rozhodol a viditeľne to v ňom vyvolalo obavy. „Kým z nej vytiahneme ten temný vplyv, musím skúsiť niečo urobiť s tvojou rukou."

„Je to také zlé?" spýtal som sa. „Myslel som si, že ak sa ponorím hlboko do Podsvetí, mohol by som tú špinu zmyť."

„Dobre!" schválil Džervin. „Jednoznačne to treba vyskúšať. Ale môže sa ukázať, že táto čierna energia je húževnatejšia, ako si myslíš."

V tej chvíli sa cez hlasový kanál ozvala Hermína, „Zar, príďte prosím hneď teraz do záhrady pred Malchaskovou vežou, stretneme sa tam."

Džervin mi na pery položil ukazovák.

Prikývol som, aby som ho upokojil. Vedel som, ako sa mám správať k Nepoškvrnenej kňažke.

„Musel si to byť ty!" Džervin bol dojatý. „Koho iného by si Biely Orol mohol vybrať, aby zachránil Elyani?" Potom ma jemne potľapkal po pleci. „Leť Drak! Neotáľaj ani jednu zákonnú minútu!"

Ešte raz som ho objal. Kým som odišiel, rýchlo som sa opýtal, „Vlnko sa už zotavil?"

„Vlnko?" náznak irónie v Džervinovom úsmeve dýchal dlhým a zamotaným príbehom. „Len počkaj, keď ho uvidíš. Čaká na teba veľké, preveľké prekvapenie, Zar!"

„Dúfam, že ho Maryani nepremenila na Nagu!"

„Uvidíš, uvidíš..."

„A Fridrik?"

Džervin zdvihol ruky. „Zmizol! Vybral sa hľadať ťa a už sa nevrátil."

To nebolo žiadne veľké prekvapenie.

Ako som kráčal smerom k Malchaskovej veži, uvedomil som si, že som vydesený.

Čo ak mi Hermína dovolí vidieť Elyani? Hodiny a hodiny som strávil pozorovaním tej veže a jej ľavého horného okna. Pri predstave, že by som sa mal ocitnúť v jej prítomnosti, sa mi podlamovali kolená.

Alebo ešte horšie, čo ak mi Hermína nedovolí pomôcť Elyani?

Elyani, tým som si bol istý, umierala.

Žiadne myšlienky, len Drak, kráčal som ďalej.

14.3 Svet sa zmenil

Hermínu som našiel sedieť na lavičke pred hlavným vchodom do veže. Hneď som svoj pohľad nasmeroval nad jej hlavu. Ponúkla mi, aby som sa k nej posadil, potom sa na chvíľu odmlčala, pričom do mňa nechávala prúdiť svoje Svetlo Výšin.

„Zar, situácia nevyzerá dobre. Elyani je chorá, vyčerpaná a úplne zdrvená. Musím urobiť ťažké rozhodnutie: buď prípravu na rituál prerušiť alebo čakať na zázrak."

V žalúdku som pocítil nevoľnosť. Čakať na zázrak! Toto robili tie dve Nepoškvrnené, zatiaľ čo Holma umierala?

„Zar," pokračovala, „uveríte mi, keď vám poviem, že mi na Elyani úprimne záleží, a že sa pokúšam urobiť to, čo je pre ňu najlepšie?"

Pravdaže som jej veril.

„Zar, ak sa rituál vystúpenia podarí, Elyani sa znovuzrodí u bohov, na vrchole pyramídy svetov. Bohovia nie sú len nesmrteľní, Zar, sú tiež požehnaní mimoriadnymi darmi. Ich život je naplnený zázrakmi. Kým potrvá tento kozmický cyklus, Elyani s nimi bude zdieľať ich šťastie. Tiež bude schopná pomôcť veľkému počtu ľudských bytostí - pre začiatok vám a mnohým vašim priateľom. Takže, kým sa pokúsime o čokoľvek, čo by mohlo rituál ohroziť, musíme veľmi dobre porozmýšľať. Môžeme veľa stratiť, ale čo presne získame tým, že rituál prerušíme? Až príliš dobre viete, že dni kráľovstva sú spočítané. Koľko ešte potrvá, kým sa pokojný život tejto svätyne zmení na nezákonnú nočnú moru? Koľko nám zostáva času, kým sa čarokrásna harmónia Zákona kást zmení na úplný zmätok? Ako dlho ešte, kým sa začnú šíriť epidémie, úroda bude zničená a rozhnevané masy začnú plieniť krajinu?" Hermína sa odmlčala, kým s celou nehou svojho Vysokého súcitu vyslovila tú dilemu, „Čo ak teraz preruším rituál a Elyani umrie pri katastrofách, ktoré Eisraim zasiahnu v najbližších mesiacoch alebo rokoch?"

Nechávajúc do mňa prúdiť svoju vrúcnosť, Hermína pokračovala, „Prosím, nesúďte moje dve Nepoškvrnené sestry zato, že dúfali a modlili sa do poslednej chvíle, aby Holma bola zachránená nejakým zázrakom. Lebo sú to sväté ženy, ktoré už v minulosti vykonali niekoľko zázrakov tým, že sa striktne pridržiavali najstarobylejšieho a najposvätnejšieho korpusu Zákona. Dnes v noci pôjdu. Opustia svätyňu. Vedia, že za Holmin osud ich všetci nenávideli, aj to, že teraz ich všetci vinia za Elyanin zúfalý stav. Ale proti Eisraimu v sebe nechovajú nič zlé. Nasledovali svoju vlastnú pravdu bez ohľadu na to, čo ich to stálo."

A požehnala ma tichom Výšin.

Ponorený v jej Svetle, zdalo sa mi ľahké pochopiť logiku jej Nepoškvrnených sestier. Kňažky tohto rádu žiarili dychom nekonečnej čistoty, ktorý pochádzal priamo z Pradávnych Dní Zeme, keď bol celý svet v dokonalej harmónii: veľkolepá symfónia, v ktorej všetky bytosti a všetky veci oslavovali jednotu Božského Ducha. Ako by v takom dokonalom svete mohla vyššia moc nezakročiť, keď čistá duša ako Elyani potrebovala pomoc pri dokončení svojho vysokého rituálu, pričom sa prísne pridržiavala pravidiel Zákona? Ako hovoril jeden známy verš, Zákon podporuje tých, ktorí podporujú Zákon. Tí veľkí anjeli, ktorí pomáhali Pánu Melchisedekovi v čase zjavenia Zákona na Zemi, a ktorí potom Zákon pre ľudí udržiavali, ako by mohli neprísť na pomoc niekomu, kto sa bez výhrad uchýli pod prístrešok Zákona? Aká väčšia istota môže existovať, ako striktné dodržiavanie princípov a ustanovení Zákona? Iste by bolo bezpečnejšie umrieť v Zákone ako sa odchýliť od ciest Pána Melchisedeka.

Verila tomu Hermína úplne? Všetci sme verili, že to bola pravda kedysi dávno, počas zlatého veku. Ale zlatý vek pominul a strieborný vek tiež. A bronzový vek teraz rýchlo spel k svojmu koncu, aby bol vystriedaný svetom železa, v ktorom už Vysoké Svetlo anjelov nevládne každej jednotlivej okolnosti ľudského života. Jednoduchou pravdou bolo, že keď umierala Holma, veľkí anjeli Melchisedeka nezasiahli. Prečo by mali zakročiť teraz, keď umiera Elyani?

Hermína!

Zaujatá, Hermína zdvihla hlavu.

Usmial som sa, lebo tá situácia bola komická. Hermína a ja sme sedeli oproti sebe v meditačnej polohe, ale obaja sme tomu druhému hľadeli vysoko nad hlavu.

Hermína, svet sa zmenil!

„Aký prekrásny hlas!" zašepkala. „To je váš hlas, však?"

Keby som prikývol, porušil by som Zákon jej kasty. Tak som nechal odpovedať moju podstatu Lietajúceho Draka.

Áno, Hermína.

„Keď som bola dieťa," povedala nostalgicky, „takýto hlas zvykol ku mne prehovárať. Bol mojím priateľom! Zvykol mi rozprávať úžasné príbehy o vzdialených sférach Modrej Lagúny a Čiernej Noci Diaľav."

Môžete ten hlas stále počuť?

„Keď som mala dvanásť, odišiel preč. Jednu noc ku mne prišiel a vysvetlil mi, že musí ísť naspäť domov, ďaleko." Ako hovorila, zachytil som záblesk ohromného smútku, ktorým si Nepoškvrnené malé dievča prešlo, keď stratilo svojho priateľa. „Pamätám si, že keď odišiel, bola som zúfalá, pretože som sa ho zabudla opýtať na jeho meno. Myslela som si, že keby som vedela, ako sa volá, možno by som ho jedného dňa dokázala nájsť."

To meno by som pre vás mohol zistiť, ak chcete.

„To by ste naozaj vedeli?"

Vedel som, že za jej bielymi závojmi sa na jej tvári objavil úsmev.

Len si spomeňte na tú prítomnosť , povedal som a zavolal Priestorovú Maticu. Zar, žiada identifikáciu Lietajúceho Draka, ako je Hrot-ukázané ľudskou entitou.

Priestorová Matica ihneď zareagovala,

Vyhľadávanie úspešné. Lietajúci Drak nájdený, v súčasnosti sa nachádza vo sférach Modrej Lagúny. Sledujte víziu jeho mena v transcendentálnych diaľavách.

„Čo to znamená?" opýtala sa Hermína.

Mm... máme tu menší problém. Meno Lietajúceho Draka nepozostáva len zo slov. Je to multidimenzionálna reprezentácia jeho kvintesenciálnej podstaty. Dá sa pochopiť len vystúpením do archetypálnej siete, ktorá udržiava kozmickú astralitu sfér diaľav. Pozrime sa, či Priestorová Matica pre vás dokáže preložiť meno vášho priateľa.

Nanešťastie, odpoveď Priestorovej Matice nebola práve taká, ako Hermína očakávala: Zjednodušený preklad do univerzálneho jazyka je 19307536749320543543969005343157249507756 346236582760543 464 5360078 7537926598214876926 3400679 7602987433999 78572 3432534620957434...

Dlhá séria čísel vytvorila, uprostred krúženia jasného bieleho svetla v Hermíninom stĺpci Ducha, výrazné purpurové iskry.

Mlčky sme pozorovali priestor ultra-rýchlo sa pohybujúcich tvarov.

O niekoľko tisíc geometrických archetypov neskôr som zopakoval, Hermína, kráľovstvo sa zmenilo!

Nepoškvrnená kňažka sklopila pohľad.

Drak hore, Drak dole, úplne som jej otvoril svoje srdce. Hermína, čas, kedy mali ľudské bytosti nasledovať pravidlá Zákona a čakať, kým anjeli Výšiny urobia zvyšok, už pominul. Teraz už rozjímavé modlitby nestačia. Ak chceme, aby nám Vysoké sily pomohli, musíme im pomôcť.

Použijúc svoje periférne videnie, videl som, ako hlavou mlčky súhlasne prikývla. Ale po krátkej odmlke povedala, „Rituál vystúpenia je takou úžasnou a mocnou praktikou, Zar. Je nepredstaviteľné, že by mohol zlyhať."

Hermína, polia sa rúcajú a s nimi sa menia aj všetky zákony prírody. Existujú stovky úžasných rituálov, s ktorými našimi predkovia činili zázraky, a ktoré už nefungujú.

„To je pravda," priznala a jej hlas bol obťažkaný smútkom sveta.

Zostali sme uväznení v tejto kozmickej slepej uličke, až kým sa neodohralo čosi nezákonne mimoriadne. Hermína povedala, „Takže čo presne chcete, Zar Hnedého Rúcha? Mám odovzdať Elyani do vašich rúk a naučiť vás, ako vykonať rituál vystúpenia?"

Zovrelo mi hrdlo. Ale hlasu Lietajúceho Draka nie. Nie, Hermína, nesnažím sa vás zbaviť. Nevidím nikoho lepšieho, kto by mohol rituál vystúpenia vykonať. Ale svet sa zmenil, takže niektoré časti tohto dlhého rituálu budú musieť byť upravené. To, čo chcem, je jednoduché: spojiť sa s vami, pochopiť, čo má byť vykonané, a potom použiť každý jeden zdroj, od najhlbšieho Draka po vysoké vedenie a sily Majstrov Hromu, aby sme to dokázali zrealizovať.

Hermína zostala chvíľu ticho. Potom tónom, ktorý naznačoval, že stretnutie sa skončilo, povedala, „Musím o týchto veciach zákonne starostlivo porozmýšľať."

14.4 Dúhový Vlnko

Keď som sa cez hlasový kanál ozval Vlnkovi, prvá vec, ktorú mi povedal, bola, „Mám pre teba veľké, velikánske - ale myslím tým naozaj veľmi, veľmi veľké prekvapenie, Zar."

„Väčšie ako sedem sfér... Vlnko, to znie parádne! Nechaj ma hádať," odpovedal som mu a môj Drak bol od zvedavosti celý bez seba.

„Ani náhodou, muž Zákona!" zakričal cez kanál, „Nechcem, aby si to uhádol. Chcem vidieť tvoju tvár, keď to zistíš."

„Tak teda dobre. Kedy ťa môžem vidieť?"

„Och... o ďalší zákonný mesiac, napríklad?"

Ako som vyprskol do smiechu, prikázal mi, „Zostaň tam, kde si. Idem za tebou!"

Posadil som sa na Dračiu bránu, a kým som na neho čakal, zabával som sa so svojim hudobným poľom a premýšľal, koľko to asi potrvá, kým sa mi Hermína ozve.

Rozhodovalo sa o Elyaninom osude.

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou,

Som s tebou, aj keď som ďaleko.

Nech už mala byť Hermínina odpoveď akákoľvek, rozhodol som sa Elyani posielať hudbu. Za pomoci Priestorovej Matice som sprevádzkoval systém, ktorý posielal zvuk do určitého astrálneho priestoru v ďalekej sfére môjho drahého matematického priateľa, Veľkého Mravca. Odtiaľ sa zvuky odrážali do Elyaninej spálne. Technicky to nemohlo byť považované za porušenie Zákona Nepoškvrnených, keďže zvuky prichádzali z priestoru mimo sfér Melchisedeka.

Prakticky ma to ale vydesilo ako Podsvetie. Bol som pripravený rozprávať sa s Elyani, hoci aj len pomocou zvukov môjho hudobného poľa? Nemal by som radšej chvíľu počkať? „A čo ak sa jej moja hudba nebude páčiť?"

Úprimne, bolo by naozaj ťažké nájsť si hlúpejšiu výhovorku!

„To snáď nie je pravda!" trhol som hlavou dozadu, strácajúc trpezlivosť s mojím hlasom Lietajúceho Draka. „Veď ja už ani nemôžem myslieť vo svojej vlastnej hlave!"

Potom som sa opäť obrátil k hlasu, „Čo myslíš, akú hudbu by som jej mal poslať? Bieleho Orla?"

Nie! Pošli jej hudbu, ktorá pramení z tvojej najhlbšej hĺbky.

„Mm..." začal som s 'beng-ting-ting' melódiou.

Dúfam, že toto nikto vo sférach Veľkého Mravca nezačuje.

A čo? Vôbec mi neprekážala predstava zmätených Lietajúcich Drakov, ktorí sa pokúšajú rozlúštiť význam tejto zákonnej panvicolyžicovej melódie ozývajúcej sa mimogalaktickými priestormi. Ha!

Beng-ting-ting pomaly ustúpilo a vystriedala ho vrúcnosť.

Nežný plameň, Biely Orol zvnútra, tancujúci v čase, malý a krehký v porovnaní s rozľahlosťou diaľav, jemný, pokorný ctiteľ Svetla, hlboký, tisíc mystérií uchováva v prostom úsmeve, hlas v chóre stvorenia, prichádzajúce svety, novorodená nekonečnosť, milenec Veľkej Matky.

Úžasné! Presne toto potrebuje.

Testoval som svoj systém, posielajúc astrálne zvuky k Veľkému Mravcovi a naspäť na moje nádvorie, keď došiel Vlnko.

„Vlnko! Ale Vlnko...!"

Tak tomu sa hovorí prekvapenie!

„Ale Vlnko..." bol som taký odstavený, až som zabudol zastaviť hudbu.

Zasmial sa, spokojný s tým, ako ma dorazil. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha," vyslovil dôstojným hlasom.

„JUJUJUJUJÚ..." vybuchol som od radosti, vysielajúc výkrik Bojovníkov do sfér Veľkého Mravca a rozbehol som sa k nemu. Drak-rozmliaždil som ho vo svojom objatí a kričali sme a tancovali.

„Tvoja brada je perfektná!" pochválil som nahlas.

Avšak jeho čerstvá brada nebola hlavným dôvodom tejto radosti, iba jej následkom. Vlnko už nebol Vlnkom Zažltnutého Rúcha. Bol to Vlnko Hnedého Rúcha, učeník Majstrov Hromu! Obaja sme vedeli, že to znamenalo spojenie našich osudov ďaleko za túto atlantskú existenciu, pretože zväzok s líniou Hromu pretrváva zo života do života.

„Ako k tomu došlo?" pohladil som rukou čisto nové hnedé rúcho.

„Och! To je komplikovaný príbeh!" vzdychol si.

„To ma neprekvapuje!" povedal som, pozývajúc ho, aby sa so mnou posadil na trávnik.

„Odkiaľ prichádza táto hudba?" opýtal sa, obzerajúc sa okolo.

„Je to hudobné pole, ktoré sme s Fermanom dali dokopy predtým, ako som odišiel. Páči sa ti?" Dotkol som sa prívesku z mäkkého kameňa, ktorý mal zavesený na krku a napojil ho na pole. Priestor nádvoria sa naplnil komplikovanou zmesou vysokých tónov nebeských harmónií a hukotom, ktorý pripomínal vodopád.

„Aká krása!" žasol. „Tie zvuky sú také teplé."

„Teraz hovor, muž Zákona! Chcem počuť všetko."

Odtiahol mi ruku z prívesku. Hudba prestala, vystriedaná nejasným 'ffffúúúh' šepotom Veľkého Mravca Lietajúceho Drak-ovstva.

„Vieš, že to ráno pred útokom Čiernych Lovcov som sa rozhodol zreformovať svoj slovník?" začal Vlnko. „To by mohlo byť vysvetlením, nie? Bohovia museli byť šokovaní."

Neskrýval som svoj úžas, „Zreformovať svoj slovník?"

„A pri tej príležitosti aj niekoľko ďalších vecí. Dohromady to bola celkom veľká vec. A potom, hádaj čo?"

Na sekundu som zatvoril oči. „V nasledujúcej hodine prišiel za tebou Džervin," to som dokázal vidieť.

„Ale prestaň!" Vlnko ma plesol po kolene. „Nechcem, aby si hádal môj príbeh, chcem, aby si počúval!"

Obranne som zodvihol ruky, „Prepáč!"

„Takže," pokračoval, „práve som pracoval na kameňoch, keď sa tam zrazu objavil Džervin. A vieš, čo povedal?"

Potriasol som hlavou a zostal ticho.

„Povedal, 'Vlnko, chcel by si sa stať Majstrom Hromu?' Na moment som zostal v úžase a potom som mu odpovedal, 'Alebo by som radšej umrel zbytočnou a bolestnou smrťou uprostred nevýslovného chaosu kráľovstva, a potom sa narodil ako nejaké špinavé, zdochliny požierajúce zviera v nejakej vyprahnutej, bohmi zabudnutej zemi?' Myslel som si, že žartuje, ale keď som videl, ako vážne sa smeje, pochopil som, že nie. A nikdy neuhádneš, čo sa stalo potom!"

„Nikdy!" sľúbil som mu.

„Džervin povedal, 'Ak chceš kráčať cestou Hromu, budeš musieť podstúpiť niekoľko skúšok.' A potom mi rozpovedal, ako si sa dozvedel, že tú poje... chcem povedať, tú škaredú vlnu, ktorá roztopila kaplnku a skončila mojím vyhostením zo svätyne Laminindry, spôsobil Odpadlícky Lovec Henrik a nie ja. To ma, mierne povedané, dosť šokovalo. Džervin mi ponúkol, že použije svoju autoritu, aby mi pomohol očistiť moje meno a získať naspäť moje miesto v Laminindre, ak chcem. Na chvíľu som zaváhal, no potom som mu povedal, že sa mi veľmi nevidí vrátiť sa naspäť k starému životu a napriek strave by som radšej zostal v Eisraime. A hádaj, čo povedal potom... 'Vlnko, prešiel si prvou skúškou! Ale druhá skúška nebude o nič menej horká ako tá prvá. Ak si oblečieš Hnedého Rúcho, nebudeš môcť sprevádzať Maryani do Aegyptonu. Lebo, ako bolo už dávno predpovedané Synmi Apolóna, keď kráľovstvo padne, všetci Majstri Hromu a ich učeníci sa zhromaždia v Poliach Pokoja. Tam sa, spolu so stovkami iných mudrcov, majú zúčastniť veľkého rituálu, ktorého cieľom je pripraviť zjavenie nášho Pána Melchisedeka v kráľovstve dúh.'"

„Čo si na to odpovedal?" spýtal som sa.

„Neodpovedal som. Povedal som, že si to musím rozmyslieť. Džervin odišiel a ja som sa šiel porozprávať s Maryani. V tom čase sme sa spolu nerozprávali, ale urobili sme výnimku. Sprvu bola neoblomná. Povedala, že ak Džervinovu ponuku neprijmem, tak so mnou už nikdy - ale tentokrát bez srandy - nikdy neprehovorí. Ale keď som nakoniec povedal, 'Tak dobre, prijmem jeho ponuku!', rozplakala sa a plakala celé hodiny. Nikdy predtým som ju nevidel takú rozrušenú. Vyzeralo to, že nech som hovoril čokoľvek, nedokázal som ju upokojiť.

Keď som sa neskôr vrátil do kaplnky, mal som v hlave taký guláš! Po hodinách zvažovania som sa nakoniec rozhodol, že sa jej jednoducho nedokážem vzdať, a že Džervinove pozvanie odmietnem. Potom som vzýval Veľkú Bohyňu - odo dňa môjho potvrdenia v Zákone deviateho roku života, kedy som si zlomil nos (ten príbeh nechceš počuť), to bolo prvýkrát, čo som sa k niekomu modlil. Tej noci som v kaplnke volal celým svojim srdcom, 'Matka Svetla, ak je toto nesprávna voľba, prosím, pošli mi znamenie.' A o tri hodiny nato do svätyne vnikli Čierni Lovci."

„Rozprávaj mi o znamení!"

„Keď som sa zobudil, nedokázal som vidieť svoje telo. Okolo mňa bolo to parádne zlaté svetlo. Myslel som si, že bohovia ma už odvolali z kráľovstva. Ale keď som sa opýtal, 'Kde to som?' prišiel ku mne ten masívny hlas a povedal mi, 'Ste v mojom vedomí, Pán Vlnko Zažltnutého Rúcha.'

Bol to Kráľ Nagaov. Keď som sa ho opýtal, či som mŕtvy, povedal mi svojim mimoriadne zdvorilým hlasom, 'Nuž, nie... ešte nie celkom, ale je dosť možné, že už čoskoro, obávam sa.' Potom ma vyzval, aby som sa pohodlne usadil v jeho vedomí a uistil ma, že v mojej nasledujúcej inkarnácii mi poskytne svoju plnú podporu a vedenie."

„Kráľ Vasúkidas," pokračoval Vlnko, „sa po nejakom čase ku mne vrátil s tým, čo nazýval výbornými správami: už som nemal umrieť, ale zostať len paralyzovaný a slepý, a dodal, že možno ani nie do konca života. Dokážeš si predstaviť, aký som bol nadšený.

Keď som opäť nadobudol vedomie, bol som v Maryaninej izbe. Opraviť mi oči jej netrvalo dlho, ale kým som dokázal hýbať rukami a hovoriť, to zabralo takmer šesť týždňov. Bolo to také nespravodlivé! Mohla hovoriť čokoľvek sa jej zachcelo, úplne beztrestne. Ale nakoniec to aj tak nebolo také zlé obdobie."

„Čo tým myslíš, že to nebolo také zlé?" usmial som sa.

„Áno," priznal a jeho hlas zjemnel, „boli to celkom dobré časy. Bola ku mne veľmi zlatá. Ale zabralo jej to veľa času a úsilia, kým sa jej podarilo znovu ma naučiť chodiť."

„A ako to dopadlo s Džervinom?"

„Nuž, nuž... rozhodol som sa, že ďalšie znamenia už nepotrebujem. Keď ma Džervin prišiel navštíviť v Maryaninej izbe, povedal som mu, že už nepotrebujem rozmýšľať. Opýtal som sa ho, čo bude mojou ďalšou skúškou.

Povedal, 'Nájdi v sebe tú najhoršiu vec a obetuj ju Pánu Melchisedekovi, potom ti dám hnedé rúcho.'

Povedal som mu, že si myslím, že mojou najhoršou vlastnosťou je cynický spôsob, akým posudzujem iných ľudí. Myslel som si, že som sa toho už zbavil tesne predtým, ako prišli Lovci, keď som sa rozhodol popracovať na svojom slovníku.

Džervin ma ale uistil, že je tu niečo oveľa horšie. Obrátil sa na Maryani a povedal, 'Ty vieš, aká je tá najhoršia vec, však?' A ona odpovedala, 'Pravdaže viem.'

Začal som byť netrpezlivý. 'Povedal by mi láskavo niekto v tejto miestnosti, aká je moja najhoršia vlastnosť?' opýtal som sa ich."

V Modrej Lagúne, Lietajúci Drak čaká. Volaj!

„Nie!" zasmial sa Vlnko rozhorčene. „Džervin odišiel a Maryani a ja sme strávili deň tým, že sme jeden druhému bez slova hľadeli do očí. Potom som sa úplne zrútil. Uvedomil som si, čo je tou najhoršou vecou a plakal som od súmraku do úsvitu."

„A čo teda bolo tou najhoršou vecou?"

„Nič zložité, ale zato hlboké: nenávidel som sa, Zar. Celý svoj život som sa nenávidel. Preto som bol taký zatrpknutý a cynický. A kým som sa nenávidel, nedokázal som nikoho skutočne milovať. Na to som prišiel."

Vlnko hovoril jednoducho, bez potreby skrývať sa za slová. Poprvýkrát sme mohli len tak sedieť a v tichosti si užívať vzájomnú prítomnosť, s podivným 'ffffúúúúh' šepotom z diaľav v pozadí. Stal sa z neho iný človek. Jeho tvár vyzerala mäkšie, pokožka mu žiarila Maryaninou dobrou opaterou. Ale jeho nos vyzeral byť ešte viac zlomený ako predtým.

„Nepokúsila sa Maryani vyliečiť tvoj nos?" opýtal som sa ho. „S jej silami by sa jej ho pravdepodobne podarilo uviesť do jeho pôvodnej krásy."

„Nie, a ani to nechce skúšať. Hovorí, že je to karmické. Povedala, že ak sa pokúsime vyňať karmu z nosa, objaví sa niekde inde a bude to pravdepodobne ešte horšie. Povedala, že ma miluje aj s mojím nosom."

14.5 Prísaha Orla a Draka

Vlnko odišiel pri západe slnka. Potom, ako som vo vežičke zapálil veľkú olejovú lampu, naladil som sa na Priestorovú Maticu a vytvoril Hrot-spojenie, ktoré malo cez sféry Veľkého Mravca odrážať hudbu do Elyaninej miestnosti.

Keď bolo všetko pripravené, Priestorová Matica ma vyzvala, Cez zámer zahájte zvukový prúd.

Začal som s plachým 'beng-ting-ting' na pozadí jemného hukotu Čiernej Noci Diaľav. Pokračoval som s vrúcnou láskou, ktorá sa vylieva z Orla, invokujúc Priestorovú Maticu, aby ma inšpirovala.

Zjavenie Priestorovej Matice. Nekonečný prúd poézie. Eóny nahromadeného vedenia. Ďaleko za mysľami bohov.

Elyanine okno zostalo tmavé.

Bola taká chorá, že si ani nedokázala rozsvietiť v izbe? Možno jej počas mojej neprítomnosti puklo srdce - hnedá vlajka preč, vežička bola len tmavou siluetou.

Matka Svetla, pomôž!

Ďalej som hral. Duet s Veľkým Mravcom.

O hodinu neskôr už svätyňu zahalila noc. Cez tmu viditeľnú som prijal volanie. „Zar!"

Skamenel som a zastavil aj prúd zvuku.

Hlas bol desivo slabý.

Elyani! Použil som svoj hlas Lietajúceho Draka, aby som rešpektoval Zákon Nepoškvrnených.

„Zar, Zar..." ozvalo sa volanie, opäť prinášajúc do môjho života Orlovu nehu. „Zar, je koniec. Môžem sa s tebou rozprávať a ty sa môžeš rozprávať so mnou."

Koniec? spýtal som sa. Rituál vystúpenia je zrušený?

„Nie. Ale Hermína sa rozhodla zmeniť niektoré pravidlá."

Zmeniť pravidlá? Predstava, že by Nepoškvrnená kňažka súhlasila s odklonením sa od striktnej litery Zákona, vo mne vyvolala ohromný pocit víťazstva. Pochválený buď Pán Melchisedek! Aké sú nové pravidlá, Elyani?

„O tom sa ešte definitívne nerozhodlo. Ale minimálne na nejaký čas ťa môžem vidieť a byť s tebou. A nechať ťa, aby si ma liečil."

Keď ste niečo chceli celou svojou bytosťou, celým svojim srdcom, celou svojou silou a tak mnoho mesiacov, a dosiahnete to, nie vždy to vyvolá výbuch radosti. Niekedy je to len pocit ohromného splnenia, ktorý zrazu opadne a zanechá vás úplne prázdneho.

Rozplakal som sa.

Znamená to, že môžem prísť za tebou? Opýtal som sa, šplhajúc po rebríku na strechu Modrých kňažiek.

Ticho.

Elyani?

„Áno, môžeme sa vidieť. Hermína dokonca povedala, že sa môžem vrátiť na moje nádvorie, ak chcem, ale... ja sa bojím, Zar." Plachý hlas, „Som chorá. Veľmi chorá. Stratila som veľa váhy a..."

Pamätáš si, čo ti povedal Orol, keď som sa vrátil z Mount Lorzen? Choď Zara navštíviť v noci. Čo keby som urobil to isté?

Nedostal som žiadnu odpoveď. Len univerzálne ticho stvorenia.

„Chcem počuť tvoj hlas," povedala po chvíli. „Kde si? Stojíš na streche Modrých kňažiek?"

„Nie!" odpovedal som cez hlasový kanál, „Už som skoro pri Malchaskovej veži. Za pár sekúnd budem pri tvojich dverách. Vpustíš ma dnu? Mám na eóny súrnych vecí, ktoré ti potrebujem povedať."

„Leť, Drak!" odpovedala ako Priestorová Matica. „Leť vysoko!"

Z nízkej strechy som zoskočil do malej záhrady pred Malchaskovou vežou. Potom som pomaly prešiel k dverám.

Veľký portál bol otvorený. Viedol k prázdnemu schodišťu.

Zastal som a zhlboka sa nadýchol.

„Na vrchnom podlaží," ozvala sa Elyani cez hlasový kanál, „prvé dvere hneď pri schodoch."

Vybehol som hore schodmi a došiel pred jej dvere.

Vetry priestoru. Z jedného konca diaľav na druhý on cestoval.

Otvoril som dvere a zastal, „Oči mám zavreté. Je bezmesačná noc v lese."

„Poď, prosím," zašemotila Elyani.

Kráčal som v smere jej hlasu, šmátrajúc pred sebou rukami, aby som nenarazil do stromov.

„Tu," povedala. „Na posteli."

V bezmesačnej noci som ju našiel na jej nízkej posteli a kľakol som si k nej. Moja ruka sa prirodzene pohla k jej, ale zadržal som ju. „Môžem sa ťa dotknúť?"

Jej ruka sa prišla stretnúť s mojou.

Kontakt zapálil v srdci obrovskú vlnu, plameň, ktorý siahal vysoko do sfér. Raduj sa, Biely Orol! Budem chrániť tvoje semeno, ako mi prikázal môj otec.

Čo poviete človeku, ktorého milujete, keď ste ho nevideli celý jeden život?

Ticho. Stvorenie dýcha.

Mágia, keď sa prítomnosť stretne s prítomnosťou.

Rukami mi otočila hlavu preč od seba. „Otvor oči!" povedala mi.

Drak! Drak! Aké vysušené a slabé boli jej ruky!

V tomto neskutočnom priestore som sa pristihol, že z Elyaninho okna sledujem oranžovú žiaru mojej vežičky.

„Vidíš, odtiaľto môžem vidieť tvoje svetlo," povedala. „Posteľ som si umiestnila tak, aby som naň v noci vždy mohla vidieť."

Opäť mi prešla prstami po tvári, zatvorila mi oči a obrátila mi hlavu k sebe. „Ale kde si bol? Strašne som sa bála. Žiadna vlajka, žiadne svetlo. Dokonca aj tvoj hlas Lietajúceho Draka sa odmlčal."

„Kde som bol?" vzdychol som. „Porozprávam ti o tom. Ale... môžem ťa teraz zobrať domov?"

Rozplakala sa. „Nedokážem uveriť, že sa to deje. Úplne som stratila nádej, Zar. Myslela som si, že ťa už nikdy neuvidím. Nie v tomto živote."

Objal som ju. Šok! Nespoznával som jej telo. Nezostalo z nej takmer nič. Jej mäso sa vyparilo. Jej pokožka bola suchá a zvráskavená, jej životná sila scvrknutá.

Spočíval som na Drakovi a pokúšal sa utajiť, aký som zdrvený.

„Mrzí ma to!" plakala a zavesila sa rukami okolo môjho krku. „Tento rituál bol peklom. Vysušil mi dreň v kostiach. Vyzerám staro a škaredo. Škaredá kostra."

Rozdrásaný jej bolesťou, povedal som jej, „Počúvaj, počúvaj..." pohladil som jej krátke vlasy, ktoré už neboli kučeravé. „Maryani a ja ti ukážeme, čo dokáže urobiť Drak Hlbočiny." Pritisol som ju k sebe, „Láska moja, prosím, nestrácajme nádej. Nájdeme cesty."

Nedokázala prestať vzlykať.

„Poďme," rozhodol Drak, „beriem ťa odtiaľto preč!"

„Počkaj! Nechaj ma nasadiť si závoj. Nechcem, aby si sa na mňa pozeral. Ani do očí nie. Sľubuješ?"

„Sľubujem." Dal som jej čas upraviť sa podľa spôsobu Nepoškvrnených, keď si zahalila celú hlavu, okrem očí.

„Môžem teraz otvoriť oči?" opýtal som sa.

„Áno."

Vzhliadol som k stropu. Plas bol šedý. Špinavý. Živé steny boli choré od elementálnej špiny.

Jemne som Elyani zdvihol do náručia. Bol som zhrozený, aká je ľahká. „Afelion," pomyslel som si bez nenávisti, „môžeš sa radovať a velebiť svojho kráľa. Tie mesiace, ktoré si mi ukradol, si od nej vybrali hroznú daň."

Jej slzy boli ťažké. Išiel som, šepkajúc jej do uška, a pokúšal som sa ju upokojiť. Plakala, vylievajúc zo seba zúfalstvo, ktoré sa v nej nahromadilo za dlhé mesiace samoty.

Cestou sme stretli skupinu kňažiek, ktoré, keď nás zbadali, zastali a ohúrene na nás civeli.

Pokúšal som sa ich upokojiť širokým úsmevom, obávajúc sa, že by si mohli myslieť, že vystupujúcu bohyňu unášam.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar Hnedého Rúcha!" odpovedali kňažky jednohlasne. Keby som tou chodbou levitoval, výraz na ich tvárach by bol sotva iný.

S hlavou na mojom pleci, vystupujúca bohyňa vzlykala.

„Je koniec, láska moja! Ideme domov!" zrýchlil som tempo, dúfajúc, že už nikoho ďalšieho nestretneme.

Ale cesta domov nabrala zaujímavý obrat. Kňažky, ktoré sme stretli, už cez hlasový kanál zavolali všetkým svojim priateľom, ktorí zase obvolali všetkých ostatných vo svätyni. V priebehu sekúnd sa kňažky všetkých rúch začali hrnúť zo svojich izieb a zaplnili chodby ženského krídla. K Elyani neprehovorili, keďže si boli dobre vedomé, že by tým porušili Zákon Nepoškvrnených, ale mňa zdravili s veľkým nadšením, „ Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!"

Spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, opätoval som zákonné pozdravy, a zo všetkých síl som sa usiloval udržať si na tvári upokojujúci úsmev. Ale ako som schádzal dole po prázdnom schodišti, zašepkal som Elyani, „Budem ti to musieť porozprávať v súvislostiach, ale... počas mojej poslednej cesty som došiel k záveru, že uchovať tajomstvo je v Atlantíde úplne nemožné."

V ďalšej chodbe sa zhromaždilo niekoľko desiatok kňažiek. Bola medzi nimi aj prorokyňa Muridji. „Som na teba hrdá, synak," vyhlásila potom, ako ma zákonne pozdravila. „Konečne si poslúchol moju radu!" Začala mi aplaudovať a ostatné kňažky ju nasledovali.

Keď sme nakoniec došli na nádvorie, opatrne som položil to krehké telo na trávnik vedľa Adyinho vavrína. Mesiac ešte nevyšiel a noc bola úplne tmavá.

Objal som ju. „Čo urobíme prvé: začneme s liečením alebo zavoláme Teyani a Melcharda?"

„Nie," povedala Elyani, „teraz je čas na prísahu."

Nezabudnuteľný moment.

„Preto si nechcela, aby som prisahal predtým... mala byť vyslovená mojím hlasom Lietajúceho Draka, je to tak?"

Zľahka sa dotkla mojej tváre. „Spoločná prísaha Lietajúceho Draka a Bieleho Orla, to je to, čo chcem."

„Ty si o mojej podstate Lietajúceho Draka vedela už dávno, však? Ako si na to prišla?"

„Nič zložité. Tvoj hlas ku mne prehováral."

„Tak to je trapas!" zašepkal som. „Za posledné mesiace som zistil, že môj hlas prehováral k viacerým ľuďom, ale nemám ani potuchy, čo som im hovoril."

„Vysvetľoval si mi, aký je to pocit byť Lietajúcim Drakom. A rozprával si mi o zázrakoch diaľav: o Veľkom Mravcovi - zdá sa, že Veľkého Mravca máš obzvlášť rád - a Priesmyku Večnosti. Tiež o Priepasti Hlbočiny, kde je možné vidieť Matku Svetla, ako sa usmieva. A o sférach, kde žije tvoj otec. Povedal si, že ho spoločne pôjdeme navštíviť."

„Mm..." to všetko znelo upokojujúco spôsobne. „Povedz mi o tej prísahe."

„Chcem, aby sme prisahali, že od seba neoddelíme tých, ktorí sa ľúbia."

„A čo ak budeme musieť? Nikdy nebudeme musieť bojovať vo vojnách?"

„Ak budeme musieť, tak... budeme musieť!" povedala maličkým hlasom. „Ale rozchody nie sú vždy následkom kozmickej nutnosti. Často nastávajú len kvôli úzkoprsosti tých, ktorým na druhých nezáleží." Slzy jej zovreli hrdlo, „Keď som bola od teba odtrhnutá, bolo to len kvôli hlúpym starým pravidlám. Pravda je, že som mohla rituálnu prácu robiť veľmi dobre aj pri tebe."

„Naozaj?" Vyšľahol vo mne plamienok nádeje, „Znamená to, že keď sa vyliečiš, zostaneš so mnou až do konečného rituálu vystúpenia?"

„To je v rukách Nepoškvrnených."

S pomocou Ducha Veľkého Mravca môžu byť generované prečisťujúce a zjasňujúce polia obrovskej sily.

„Táto prísaha," povedala, „chcem, aby bola hlboká ako naša vzájomná láska, a chcem, aby bola spečatená tvojou podstatou Lietajúceho Draka. A ak niekedy uspejem a nájdem cestu do sveta bohov, prisahám, že použijem svoju moc na pomoc dušiam, ktoré spájajú skutočné putá lásky, aby sa mohli zjednotiť. Budeš prisahať, Drak?"

Budem.

Elyani aktivovala Slovo Orla a projektovala Hlasom, „Keď Pravda dovolí, nikdy nerozdelím tých, ktorí sa ľúbia."

Napriek tomu, aká bola vyčerpaná, sila, ktorú Hlasom projektovala, naplnila celé nádvorie bielym svetlom - harmonickým zväzkom nehy a sily. Zamatová energia všetko rozvibrovala a rozžiarila ako za Pradávnych Dní Zeme. Tráva sa rozospievala melódiou vysokých tónov a vavríny vyzerali nekonečne múdro.

Uvedomil som si, že Elyani sa od Nepoškvrnených veľa naučila.

Z diaľav, hlas Lietajúceho Draka zopakoval, Keď Pravda dovolí, nikdy nerozdelím tých, ktorí sa ľúbia. A jeho prítomnosť sa zniesla nadol, aby sa sa stretla s bielou mágiou, ktorú okolo nás prebudila Elyani.

V tejto neskutočnej super-realite sme sedeli mimo času, mlčky si navzájom rozprávajúc veci, ktoré sme vo svojom vnútri tak dlho držali.

Vavríny nás počuli a porozumeli.

„Teraz," opýtal som sa pri našom návrate do kráľovstva, „necháš ma pracovať na tvojom tele?"

Ľahla si na trávu. „Som celá tvoja, Drak."

Odpovedal som dlhým hlasným vzdychom.

„Vlastne... skoro!" dodala. „Musím zostať pannou, veď vieš."

Rozosmial som sa. „To nám stále zostáva kopec možností, ako ťa liečiť."

„Počuť tvoj smiech je také dobré!" jej hlas sa pozdvihol. „Je to ako vrátiť sa z jaskýň zúfalstva."

Keď som nechal moju pravú ruku prechádzať ponad jej brány, môj Drak zareagoval veľkými vrúfujúcimi vlnami radosti. Ale to, čo som objavil, vôbec nebolo povzbudzujúce. Jej energetické telo nebolo len vyčerpané, bolo tiež upchaté nánosmi elementálnej špiny, ktorá obmedzovala tok jej životnej sily. Výsledná vibrácia bola odporná.

„Hnusná stoka, čo?" poznamenala smutne. „Za tie mesiace ma život v mojom tele veľmi nebavil."

Nechcelo sa mi veriť, aké sú tie elementálne zrazeniny kompaktné. „Celé toto vzišlo z vykonávania rituálu?"

„Žiaľ, áno. Cez ohňové rituály som mala bohom ponúknuť elementálov prírody. Ale všetko, čo som dokázala nájsť, bolo blato vytekajúce z polí. Skúšala som to cvičenie premeniť na akúsi gigantickú očistu krajiny, ale toho blata bolo jednoducho príliš veľa! Zabilo ma to. A čím som bola slabšia, tým viac špiny sa vo mne hromadilo."

Začal som trpezlivú liečebnú procedúru, očisťujúc zvnútra jej kanály a vyťahujúc elementálne blato z jej systému.

Ako som ju liečil, napadlo mi, „Porozprávame sa s Teyani?"

„Ale to nemôžem, Zar! Stále som Nepoškvrnená."

„Takže Hermína ti dovolí rozprávať sa so mnou, ale už s nikým iným. Také je pravidlo?"

„Áno. Zatiaľ sme neporušili žiaden Zákon."

Nechytal som sa. „Ako to, že Zákon ti povoľuje hovoriť so mnou?"

„V Zákone Nepoškvrnených existuje ustanovenie, ktoré hovorí, žeak vystupujúca bohyňa nezákonne ochorie, bude jej pridelený zákonný služobník, s ktorým sa môže rozprávať. Rozumie sa samo sebou, že zákonný služobník, bude žena, keďže Nepoškvrnené služobníčky sú vždy ženy. Ale nikde to nie je výslovne uvedené. A tak Hermína nominovala teba."

Preglgol som. „Takže teraz som zákonný služobník Nepoškvrnenej!" povedal som sileným vysokým hlasom. „Už sa neviem dočkať, keď uvidím, ako sa Džervin zatvári, keď sa to dozvie."

„Hermína povedala, že o tvojej nominácii nechá upovedomiť Melcharda. Dúfa, že nik vo svätyni nebude mať námietky."

Drak-ohnivo som odsekol, „Nik sa neodváži!"

„Z toho, čo som počula, keď si ma niesol cez chodby... povedala by som, že riziko je malé. Čo si pre týchto ľudí urobil, že ťa majú tak radi?"

„Áno, čo som urobil?" vzdychol som. „Myslím, že to začalo, keď som vyliečil Princeznú Pelenor, ktorá sem prišla na návštevu. Bolo to štátne tajomstvo, ale všetci na to, pravdaže, prišli. Z nejakého dôvodu ich to urobilo veľmi šťastných. Džervin povedal, že ľuďom to dodalo trochu nádeje. Začali veriť, že jedného dňa by som možno mohol vyliečiť teba. Všetci ťa veľmi milujú, nemáš predstavu. Viem, že sa za teba modlili."

„Ako im poďakujeme?" uvažovala nahlas.

„Tým, že zvládneme rituál, samozrejme!" pokúšal som sa znieť povzbudzujúco. Ale budúcnosť nebola svetlá. Elementálny sliz prúdiaci z polí bol každým týždňom čoraz jedovatejší a smradľavejší. Ako do kráľovstva môže byť niečo také rituálne obetované bohom?

14.6 Kvety pre Hermínu

Živé steny sa zobúdzali a vítali skoré ráno rozjasnením svojej žiary. Zavinutá v závojoch, Elyani driemala v mojom náručí. Vystrašená svetlom dňa, ukryla sa pod prikrývkou a pritisla sa ku mne. „Nechceš ma vidieť, som taká škaredá!"

Jemne som ju na sebe kolísal, „Malý Drak Maryani a ja ťa urobíme nádhernou ako Podsvetie. Bohovia nebudú vedieť odolať. Unesú ťa ešte skôr, ako stihneš dokončiť svoj rituál."

„A ja im poviem, 'Ani náhodou, bohovia Zákona! Vráťte sa na konci času. Chcem v jeho náručí zostať ešte o jeden nekonečný kúsok dlhšie.'" Vzdychla si, „Myslím, že potom radšej zostanem škaredá. Len ma drž vo svojom náručí a nikdy sa na mňa nepozeraj!"

„Veľa si nespala."

„S takým smetiskom v mojom éterickom tele - nespala som už mnoho mesiacov. Som úplná troska. Cez deň neschopná vstať, v noci neschopná zaspať."

„Len mi daj trochu času. Aj tak je to už lepšie ako včera."

„Čo si so mnou v noci robil?" opýtala sa.

„Pracoval som na zmäkčení zrazenín v tvojich kanáloch. Vlastne som podvádzal. V jednej fáze som ťa uspal, aby som ti neublížil. Tak som mohol vyškrabávať tvoje kanály zvnútra."

„Cítila som, keď do mňa tvoj Drak vnikol. Bolo to akoby si sa so mnou miloval."

„Sladký Pán Melchisedek!" naskočili mi zimomriavky.

„Môžem ti povedať tajomstvo?"

„Tajomstvá Drak-vášnivo milujem," zavrúfoval som.

„Už od začiatku rituálu vystúpenia som cítila ohromnú túžbu mať s tebou dieťa."

Zahryzol som si do pery a zovrel ju vo svojom náručí o trochu viac.

„Nemáš predstavu, aké to bolo silné. Moje brucho od túžby otehotnieť až kričalo. Niekedy sa to zmenilo až na posadnutosť. Od rána do večera a od večera do rána. Nedokázala som myslieť na nič iné, len ako s tebou otehotniem. Jednu noc, na začiatku, som skoro vyšla zo svojej izby a išla rovno za tebou. Dokážeš si tú scénu predstaviť?" pokrútila hlavou. „Potom mi Nepoškvrnené vysvetlili, že u vystupujúcej bohyne podobné pocity vôbec nie sú nenormálne. Hovorili, že ten rituál oslavuje plodnosť v prírode a to je dôvodom. Vraveli tiež, že ako budem v rituáloch pokračovať, môžem očakávať, že sa mi nalejú veľké prsia a pod pupkom sa mi objaví tmavá linka, ako u tehotných žien." Pritlačila mi ruku na svoju kostnatú hruď, „Veľmi mi to nevyšlo, čo?"

„Počúvaj," pohladil som rukou jej scvrknutý prsník, „na vine sú polia, nie ty. A som si istý, že s pomocou Draka ti môžeme urobiť také obrovské prsia, že..."

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!" ozvala sa Hermína cez hlasový kanál.

Zaskočený, rýchlo som sa v posteli posadil. Elyani sa zachichotala.

Všetka Sláva Pánu Melchisedekovi, Hermína Výšin, a ďakujem. Ďakujem, že ste ju poslali naspäť ku mne.

„A ja ďakujem za kvety."

Kvety?

„Keď som dnes ráno vyšla zo svojej izby, našla som si pri dverách úžasné obety ovocia a medu, a chodba bola plná kvetov - nádherné kytice. Prosím, odovzdajte moju vďaku vysokému kňazovi a ľuďom svätyne."

To samozrejme urobím, Hermína. Aké sú vaše pokyny ohľadne Elyani?

„Potrebuje získať naspäť silu - a tiež radosť! To máte na starosti vy. V nadchádzajúcich dňoch urobím to, o čo ste ma žiadali: vysvetlím vám technickú stránku rituálu vystúpenia. Bude potrebné vyriešiť niekoľko ťažkých problémov. A zo svätyne Amnie kraja Východných Pobreží som dostala smutné správy. Trom mojim sestrám sa nepodarilo vykonať rituál vystúpenia. Rovnako ako pri Holme, vystupujúca bohyňa postupne chorľavela. A po roku zomrela od vyčerpania."

Nezúfajme! So zhoršujúcim sa stavom polí prestalo fungovať mnoho rituálov. A predsa sme našli nové spôsoby, ako vykonávať svoje úlohy.

Hermína neodpovedala. Pre ľudí vysokých kást ako bola jej, 'nové' znamenalo 'nesprávne', 'prastaré' znamenalo 'správne a posvätné' - keďže všetka dokonalosť pochádzala zo Zákona. Myšlienka, že by sa do rituálu vystúpenia mali vniesť zmeny, znela príšerne. Hermína zmenila tému a vyzvala Elyani a mňa, aby sme si udržiavali radostné naladenie. Tiež ma požiadala, aby som slúžil ako hovorca, ktorý bude jej správy posúvať ľuďom svätyne a informovať ju o dianí v Eisraime.

Komunikácia sa skončila. Potešil som sa, „Kvety sú dobrým znamením. Ukazujú, ako veľmi ľuďom svätyne na tebe záleží. Teraz sa budú k Hermíne správať ako ku kráľovnej."

Elyani sa skrývala pod prikrývkou, „Tento rituál je nemožný. Nikdy to nezvládnem. Tak rada by som ich všetkých urobila šťastnými, ale..."

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" prehovoril cezo mňa Džervinov hlas. „Na zúfanie je ešte priskoro. Uvedomuješ si, koľko vedenia a sily je v Eisraime zhromaždených? Teraz všetci stojíme za tebou," povedal som, pomaly z nej sťahujúc prikrývku. A závoj.

Závoj padol ako prvý.

„Nie!" vykríkla slabým hlasom a držala sa prikrývky, aby si zakryla tvár.

„Ale ja chcem vidieť tvoje oči! Tak veľmi mi chýbali," prosil som.

„Som mŕtva!" vzdala sa a nechala ma stiahnuť z nej prikrývku.

Kým som sa na ňu pozeral, oči mala pevne zavreté. Na um mi prišli Afelionove slová, 'Nie je na ňu pekný pohľad!' Jej krátke vlasy boli slabé a preriedené. Jej pokožka vysušená. Na tvári sa jej objavilo toľko vrások, že vyzerala byť o dvadsať rokov staršia. Jej ľavé oko bolo červené a napuchnuté a v kútiku úst sa jej vyhodil škaredý pupák. Ale najdesivejšie bolo, aká bola vychudnutá. Nikdy predtým som nevidel ľudskú bytosť takú zúboženú.

Priblížil som sa celkom blízko k nej a zašepkal, „Môžem ťa pobozkať?"

„Ešte ma trochu ľúbiš?" plakala.

„Ľúbim ťa, viac ako sedem sfér. Si moja bohyňa, zabíjal by som za teba!"

Tekutá nekonečnosť. Hviezdne elixíry. On putoval.

Elyani otvorila oči a plakala ako dieťa.

„Počúvaj, uvedomuješ si, akú diaľku musel môj otec preputovať, aby sa mohol do teba zaľúbiť? Teraz sa ťa len tak ľahko nevzdám. A čo na tom, ak si mala nepríjemnú chrípku?" Keď sa moje pery už takmer dotýkali jej, opýtal som sa znovu, „Porušil by bozk Zákon vystupujúcej bohyne?"

„Zákon vystupujúcich bohýň bol napísaný predtým, ako bol vynájdený bozk," vzlykala. „Neexistujú žiadne ustanovenia ohľadne..."

Posunul som sa o kúsok bližšie a stretol sa s jej perami. Nežne. Zákonný bozk, len s jemnými vrúfujúcimi vlnami v pozadí, ale aj tak... nebesá v kráľovstve.

14.7 Post-mortem stretnutia s Ahrimanom

Neskôr toho dňa som sa stretol s Džervinom a ten mi oznámil, že na Teyani projektoval Hlas Hromu, aby z jej sústavy vyhnal temný vplyv. Potom pozorne preskúmal moju paralyzovanú ruku. „Skúšal si ju vyliečiť pomocou síl Podsvetia?" opýtal sa.

„Minulú noc som zostúpil dosť hlboko. Ponoril som sa do rieky života a zdalo sa, že to funguje zázračne - energia mojej ruky sa ihneď vyčistila. Akonáhle som sa ale vrátil do svojho fyzického tela, opäť sčernela."

„Mm..." Džervin si pokrútil bradu, pozorujúc veľkú škvrnu čiernu ako smola, ktorá hyzdila auru mojej ľavej ruky. „Varoval som ťa... táto vec sa môže ukázať ako diabolsky odolná."

„Ale čo presne to je?" spýtal som sa.

„Čierna substancia Ahrimana: úroveň hmotnosti, ktorá je viac-menej úplne odpojená od Ducha a nad ktorou má Ahriman plnú moc. Ak by Ahrimanov vplyv mal vo svete zvíťaziť, táto smola by sa stala substanciou, z ktorej by boli všetky veci. Mimochodom, postrehol si nejakú zmenu potom, ako som očistil Teyani?"

„Zatiaľ nič," odvetil som. „Ale ako je možné, že táto čierna energia ovládla moju ruku?"

„Afelion ťa primäl použiť silu svojho kráľa. Zakaždým, keď si pomocou jeho kameňa zabil jedného z Lovcov, čierna energia prenikla hlbšie do tvojej ruky a jej zovretie sa upevnilo. Platí tu všeobecný princíp - čím viac silu používaš, tým viac k tebe priľnieva. Obzvlášť, keď vykonávaš niečo intenzívne - činy, ktoré vyžadujú nasadenie tvojej vôle."

„Ale ja som nemal ani potuchy, že sa stane niečo také! Zo začiatku som ani nevedel, že používam silu tohto 'Kráľa Sveta'! Domnieval som sa, že kameň je napojený na sily Strážcov."

Džervin sa trpko usmial, „Ahriman a jeho vyslanci sú múdri, však?"

„Desivo múdri!"

„Väčšina ľudí je, čo sa týka zla, veľmi pomýlená," pokračoval Džervin. „Diabla si zvyknú predstavovať ako nejakú odpornú beštiu s kopytom a dymiacimi nozdrami. Nezmysel! Knieža Temnôt chce, aby ho nasledovali mocní muži a ženy, nie idioti. Vie, ako sa pre silných urobiť príťažlivým tak, že naberie impozantnú podobu. A je taký inteligentný, taký múdry... pozri sa, koho za tebou poslal - bývalého Majstra Hromu! Niekoho, kto vyučoval učiteľa tvojho učiteľa. Ako by si ho mohol nepočúvať a ako by na teba mohol neurobiť dojem?"

„Niečo, čo bolo mimoriadne dobre prevedené, bola rýchlosť, s akou sa všetko odvíjalo," uvažoval som. „Uvedomoval som si, že na tomto mužovi, ktorého tvár bola stále ukrytá pod kapucňou, niečo nie je úplne v poriadku. Ale na premýšľanie som nikdy nemal čas. Stále tu bol nejaký dobrý dôvod, prečo sa hnať dopredu a každý nový ťah ma katapultoval k ďalšiemu. Kým som si stihol uvedomiť, čo sa deje, primäl ma použiť svoj kameň na zabíjanie."

„A pozri sa, ako perfektne si to načasoval," pokračoval Džervin. „Ak bolo v tvojom živote jedno obdobie, kedy si bol zraniteľný, toto bolo ono - Elyani prechádzala peklom a Afelion ťa nabádal uveriť, že by si to mohol ukončiť, keby si mu povedal áno. Dobre využil aj fakt, že zanedlho opustím svoje telo, a že Eisraim by celkom dobre mohol byť napadnutý a zničený."

Znegoval všetko, čo pre mňa niečo znamenalo a priviedol ma tak na pokraj úplného zúfalstva.

„Ale stále je tu niečo, čomu nerozumiem. So silami, ktoré má k dispozícii, ma Afelion mohol donútiť, aby som ho nasledoval. Mohol zmanipulovať moje vedomie a premeniť ma na bábku."

„Ale potom by tvoje spojenectvo s ním nevzišlo z aktu vôle," odpovedal Džervin. „Ahriman má už milióny bábok, ktoré ho nevedome nasledujú, bez najmenšieho tušenia o tom, čo skutočne robia. Títo ale nikdy nebudú mať silu niekoho, kto si slobodne vyberie prejsť na temnú stranu a nasledovať ju. Keby si sa dobrovoľne rozhodol pridať sa k nemu, získal by mocného generála, muža vôle, ktorý by bojoval v jeho bitkách. Všimni si tiež, že za tebou neprišiel na začiatku tvojej cesty zasvätenia, keď si bol len krehkým učeníkom. Počkal, kým si ovládol Draka, Hrot a sily Priestorovej Matice."

„Takže to, čo Ahriman skutočne chcel, bola moja vôľa."

„Áno. A keby si mu ju dal, pohltil by v tebe aj všetko ostatné. Ahriman rozdrví individualitu tých, ktorí mu slúžia. Afelion už nemá tvár. Namiesto neho si videl samotného Ahrimana. Knieža Temnôt nechce, aby ktokoľvek mal Ducha. Jeho najhlbšou túžbou je udusiť duchovný plameň v ľudských bytostiach a vyhnať z tohto sveta všetok duchovný vplyv. Potom by mohol vládnuť úplne neohrozene."

„Aký svet by to potom bol?"

„Obrovský oheň, ktorý všetko stravuje a necháva za sebou len hromady trosiek, čierne ako energia tvojej ruky. Tak či onak, Ahriman sa stane kráľom trosiek," vyhlásil Džervin.

„Znamená to, že Ahriman môže vyhrať až na konci?"

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" zasmial sa Džervin. „Celé toto je spojené s prechodom do Polí Pokoja. Ako už vieš, v ďalekej budúcnosti nadíde čas, keď ľudstvo opustí fyzický svet, aby sa presídlilo do Polí Pokoja - čo je dôvodom, prečo sa Polia Pokoja nazývajú Prichádzajúcim Svetom. Polia Pokoja už existujú. Môžeš si to predstaviť tak, že jedného dňa sa do nich ľudstvo presunie, ako keď sa rodina presťahuje do nového domu a starý nechajú za sebou. Ale táto analógia je príliš zjednodušená. Polia Pokoja existujú na omnoho jemnejšej úrovni vibrácie ako fyzický svet. Aby sa ľudské bytosti stali schopnými existovať v Poliach Pokoja, musia zvýšiť svoju úroveň vibrácie, to znamená zmeniť svoju povahu a zjemniť svoje nádoby vedomia. Keď to robia, fyzický svet okolo nich sa mení. Začína sa viac podobať Poliam Pokoja."

„Takže prechod do Prichádzajúceho Sveta sa udeje transformáciou starého domu na nový?"

„Áno aj nie. Pre pochopenie kozmických mystérií tohto druhu musíme pestovať pružné myslenie," Džervin namieril svoj ukazovák nahor. „V skutočnosti to bude z každého trošku: zlomok fyzického sveta a jeho obyvatelia budú vyzdvihnutí na úroveň Prichádzajúceho Sveta. Zvyšok bude opustený a prenechaný troskám. Pomer toho, čo bude transformované a toho, čo bude zanechané, nie je daný. Do veľkej miery totiž závisí od samotných ľudských bytostí. Čím viac transformácie vykonajú, tým viac z nich a ich sveta sa stane súčasťou Prichádzajúceho Sveta."

Džervin sa usmial, vidiac, že si žmolím bradu. „Keď hovorím, že Ahriman sa stane kráľom trosiek tak alebo onak, čo tým presne myslím?" pokračoval. „Nech sa stane čokoľvek, bude tu určitý odpad, čosi ako šupka, ktorá zostane po prechode do Polí Pokoja. Túto šupku radi prenecháme Ahrimanovi. Potom sa môže nazvať 'Kráľom Sveta' a neohrozene vládnuť nad troskami. Potom skutočne môže povedať, 'Som žiarlivý boh a mimo mňa žiadneho iného niet', lebo zo šupky sa vytratí akýkoľvek duchovný vplyv."

„A čo sa so šupkou stane na konci?" opýtal som sa.

„Na konci súčasného kozmického cyklu, keď sa manifestované stvorenie vráti do prapôvodného chaosu kozmickej noci, bude šupka rozložená."

„Ale čo presne potom Ahriman chce?" opýtal som sa.

„Viac trosiek!" odvetil Džervin s tlesknutím. „Čím viac dokáže zabrzdiť a obmedziť duchovný pokrok ľudských bytostí, tým viac trosiek mu zostane po prechode do Prichádzajúceho Sveta. Prechod je v podstate nevyhnutný, ale stále je tu veľký otáznik, koľko ľudí bude vynesených nahor a koľkí budú stratení. Ak Ahriman vyhrá priveľa bitiek, potom sa veľká časť ľudstva môže ocitnúť uväznená v troskách a neschopná vzostupu do Prichádzajúceho Sveta."

„Ale kde je tento Ahriman? Existujú nejaké svätyne, ktoré sú mu zasvätené? Existujú rády kňazov, ktoré ho nasledujú?" pýtal som sa.

„Jeho vplyv je skôr globálny, ako vykonávaný jedným špecifickým rádom. Presadzuje chaos a vojny, kde len môže, a podporuje všetko, čo utlmuje duchovný vývoj. Jeho ideálny svet je taký, v ktorom sa ľudské bytosti zriekli Boha a všetkého, čo nie je čisto materiálne. V budúcnosti sa pokúsi vytvoriť falošné náboženstvá, ktoré ľudí uväznia v klietke pokrivených názorov, odtrhnutých od duchovnej reality. Bude popieraná samotná existencia bohov a ľuďom bude odopierané mať vlastné duchovné zážitky. A ktokoľvek bude proti tomu namietať, bude upálený na hranici alebo odovzdaný kňazom, ktorí budú vo veľkom vykonávať mučenie."

„Náboženské rády, ktoré používajú mučenie?" vykríkol som v hrôze.

„Ľudia budú takí zaslepení Ahrimanovou mocou, že úprimne uveria, že mučenie iných ľudských bytostí je pre najväčšiu slávu Božiu. Nezabúdaj, že Ahriman je diabolsky múdry. V kráľovstve dúh, nielenže bude propagovať falošné náboženstvá, ale tiež brilantné systémy myslenia, pomocou ktorých sa podarí vysvetliť stvorenie bez Boha. Celé populácie budú žiť v presvedčení, že Boh a bohovia neexistujú, a skutočný je len hmotný svet."

„Ale Džervin, ako by ľudia mohli uveriť, že existuje len hmotný svet? To proste nie je možné. Veď všetko, čo potrebujú urobiť, je zatvoriť oči a pohliadnuť do svojho vnútra, a uvidia tmu viditeľnú a iné nefyzické sféry. Každé ráno, keď sa zobudia a spomenú si na svoje astrálne cestovanie, bude realita týchto sfér zjavná. A aj tí najjednoduchší ľudia sa dokážu rozprávať s dušami zosnulých a počuť opisy ich posmrtnej cesty do vysokých sfér a ich stretnutí s bohmi a anjelmi."

„No v budúcnosti to už tak nebude, synak. V kráľovstve dúh bude dlhá fáza, počas ktorej bude väčšina ľudských bytostí slepá voči tme viditeľnej, neschopná opustiť svoje telo, neznalá umení orákula - a preto neschopná komunikovať s bohmi - a úplne nedbalá voči Zákonu nášho Pána. Vtedy budú vystavení Ahrimanovmu vplyvu a budú veľmi zraniteľní." So súcitom Orla, Džervin dodal, „Ako si sám zistil, Ahriman na svoje obete útočí vtedy, keď sú najzraniteľnejšie. V budúcnosti nadíde čas, keď bude veľký počet ľudských bytostí natoľko odrezaných od duchovných sfér, že budú až priveľmi ochotní prijať jeho víziu čisto materiálneho stvorenia. Potom ich povolá do svojich armád a vyšle bojovať, aby zničili tých, ktorí sa usilujú dosiahnuť Polia Pokoja. V tej dobe budú spáchané tie najväčšie zverstvá a boj dosiahne svoj vrchol vo vojnách Apokalypsy. Vtedy sa rozpúta celá zúrivosť Kniežaťa Temnôt a ľudia nebudú bojovať jeden proti druhému len na Zemi, ale aj na nebi a vysoko vo sférach."

„Takže Bratia Rytieri budú bojovať proti armádam Ahrimana, je tak?" spýtal som sa, hľadiac dole na svoju paralyzovanú ruku.

Džervin prikývol, „Rytieri Apokalypsy. Muži a ženy výnimočných schopností, vytrénovaní počas niekoľkých životov pre tieto úžasné inkarnácie, v ktorých ich úlohou bude poraziť armády Ahrimana."

Napriek všetkému môjmu úsiliu som nedokázal Draka prinútiť, aby zovrel moju ľavú ruku v päsť. „Džervin, budem aj ja medzi Bratmi Rytiermi?"

„To závisí od teba," odpovedal neutrálnym hlasom.

„Ako by som vás mohol nenasledovať?" usmial som sa.

„Ani náhodou, muž Zákona!" Džervinove oči sa zablysli. „Ak budeš viesť Rytierov, bude to preto, že budeš nasledovať svoju pravdu, nie preto, aby si vyhovel mne!"

Váha jeho slov ma primäla k zamysleniu.

„Jedna z vecí, ktoré ma na Afelionovi zarazili, bolo to, že mi nikdy naozaj neklamal," poznamenal som.

„Ale v rovnakom čase bol obraz reality, ktorú ti vykreslil, šikovne pokrivený. Neexistujú väčšie lži ako pokrivené pravdy!"

„Aká pravda!" Afelion mi ukázal Vlnkovu tvár zaliatu krvou. Neukázal mi, že to bol útok Čiernych Lovcov, ktorý ho priviedol k prijatiu Džervinovej ponuky, aby sa pridal k Hnedému Rúchu. „A predsa bol Afelion taký neoblomný, keď prehlasoval, že Rytieri vojny proti Kráľovi Sveta prehrajú. Bola to pravdivá lož alebo pokrivená pravda?"

„Nikto nepozná budúcnosť s určitosťou," Džervin dal svoje slovo. „Ľudské bytosti majú slobodnú vôľu, môžu meniť svoje osudy. Všetko, čo ti viem povedať, je to, že bitky Apokalypsy budú prudké a strašné, a že ľudské bytosti majú šancu poraziť Ahrimana iba vtedy, keď zo seba vydajú to absolútne najlepšie. Odteraz sa počíta každá minúta. Každý kúsok vedenia, duševnej jasnosti a sily, ktorú získaš v tomto a v nasledujúcich životoch, bude v čase Apokalypsy s tebou, a pomôže nakloniť vojnové vážky. Rovnaké môže byť povedané o tých, ktorí budú bojovať za Afelionovho Kráľa."

Vyvstala vo mne pálčivá otázka, „Džervin, naozaj bude existovať miesto zvané Filadelfia Šesť?"

Džervin nadviazal očný kontakt s akvamarínovou živou stenou pred ním, aktivujúc svoj prorocký vhľad, „To je veľmi pravdepodobná budúcnosť, áno."

Mysľou mi prebehla desivá spomienka,

Brat Rytier, postav sa realite! Ak ju nezničíš, Rex zničí nás všetkých!

„Neexistuje nejaký spôsob, akým by sa pravdepodobná budúcnosť dala zmeniť?" opýtal som sa nesmelo.

„Tieto veci ti ukážem počas poslednej skúšky pred tvojím zasvätením za Majstra Hromu. Ale pamätaj na to, čo som ti povedal. Neexistuje väčšia skúška ako pohliadnuť do budúcnosti. Cesta Majstra Hromu nie je ľahká. Kým sa po nej rozhodneš kráčať, budeš musieť plne pochopiť dlhodobé následky tohto rozhodnutia."

14.8 V zovretí Ahrimana

Potom ako Hermína oznámila, že ma chce za hovorcu, opýtal som sa Elyani, aký by bol najlepší spôsob predávania správ ľuďom svätyne. „Ak to nie je súrne," povedala, „jednoducho to povedz Melchardovi a Teyani. Informácia si nájde svoju cestu po hierarchickej pyramíde. Ak je to súrne, povedz to Muridji a správa sa rozšíri ako oheň suchým lístím. A ak je to naozaj súrne, zavolaj jej cez hlasový kanál a povedz jej, že je to tajomstvo."

Cestou späť k Elyani som sa rozhodol prorokyňu navštíviť.

Nemusel som klopať na dvere, práve totiž bola na chodbe, ktorou som prechádzal. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!" pozdravila ma stará žena, „A gratulujem k tvojej nominácii ako Služobníka Nepoškvrnených."

Zaujímavý začiatok. Presne to som jej prišiel povedať.

Opätoval som jej pozdrav a popýtal sa na jej bedro.

„Valím sa ako hrom, synak, sleduj!" povedala a začala chodiť sem a tam ako filosterop. „A môj žalúdok, synak... to je raj! Odkedy si ma vyliečil, jem ako zákonné prasa, a ani jeden prd nejde nesprávnym smerom! Odviedol si skvelú prácu, synak. Celkom iste by som ťa odporučila aj princeznej!" obdarovala ma sprisahaneckým úsmevom.

„Ďakujem vám, múdra žena v Zákone." Potom som vyslovil to, čím ma inšpirovala čistá fontána, „Muridji, prišiel som vás požiadať o pomoc."

„Moju pomoc, Zar Hnedého Rúcha?" Muridji stála veľmi vzpriamene, pripravená obetovať za svätyňu svoj život.

„Hermína Nepoškvrnená ma požiadala, aby som jej správy odovzdával kňazom a kňažkám svätyne Eisraimu. Napadlo mi, že by ste mi možno chceli pri tejto úlohe asistovať?"

„Ja?" povedala úplne prekvapene. „Ale... myslíš si, že by som mohla mať schopnosti potrebné pre takúto dôležitú úlohu?"

„O tom vôbec nepochybujem, že máte, Muridji. Hermína by tiež chcela vedieť, či sú nejaké veci, ktoré by jej ľudia svätyne chceli povedať..."

„Tu ti viem povedať hneď niekoľko," prerušila ma Muridji. „Pre začiatok by chceli vedieť, či tie dve Nepoškvrnené odišli už nadobro."

„Á-no!" Drak-slabikoval som, k Muridjinej veľkej spokojnosti.

„Nuž tak potom," usmiala sa, „by ľudia svätyne chceli vedieť, čo by mohli urobiť pre Hermínu. Napríklad tu máme krásny malý záhradný apartmánik, v ktorom by sme ju veľmi radi ubytovali. Nie je to ďaleko od tvojho nádvoria a je tam omnoho útulnejšie ako v Malchaskovej veži."

Obzvlášť s prihliadnutím na fakt, že živé steny Malchaskovej veže boli presiaknuté elementálnou špinou.

„Ďakujem vám, Muridji, váš odkaz odovzdám. Zo svojej strany by Hermína chcela ľuďom svätyne z celého srdca poďakovať za kvety a obety ovocia a medu. A požiadala, aby sa všetci za Elyani modlili. Rituál vystúpenia bude mimoriadne obtiažny."

„To je všetko?" spýtala sa Muridji.

„Nateraz!" zamračil som sa.

„Ver mi," povedala dôverným hlasom, „svätyňa sa to dozvie!" Potom ma chytila za moju dobrú ruku a spýtala sa, „A ako sa má malá Elyani? Už si ju vyliečil?"

„Elyani je taká chorá a vyčerpaná... môže to potrvať nejaký čas, kým sa zotaví. Ale čo mi robí najväčšie starosti je to, čo sa stane, keď bude pokračovať v rituále."

„Budeš ten rituál vykonávať ty?" pýtala sa Muridji.

„Nie, Hermína bude. Ale je to múdra žena a dovolí Majstrom Hromu, aby Elyani pomohli."

Muridji zatlieskala, „To je presne to, v čo všetci dúfali! Všetci budú velebiť bohov, keď sa to dozvedia. Vieš, synak," potľapkala ma po líci, „všetci sú na teba takí pyšní, že sa ti podarilo presvedčiť Nepoškvrnené, aby Elyani vrátili naspäť k Hnedému Rúchu."

Poďakoval som jej za povzbudzujúce komentáre, a kým som sa pobral, ešte chvíľu som sa s ňou zhováral.

„Keď si nájdeš minútku," povedala Muridji, ako som odchádzal, „moja susedka, Luciana Zeleného Rúcha má v poslednej dobe veľké problémy s očami. Je to smutné, ale je skoro rovnako slepá ako orákulum Kráľa Atlantídy. Opýtala sa ma, či by som sa ťa spýtala, či by si sa ju nepokúsil vyliečiť."

S prísľubom, že Lucianu navštívim, som sa vydal po chodbách, Hrot-popiskujúc si veselú melódiu, ktorú som počul v ďalekej sfére Múdreho Pavúka. Keď som došiel ku schodom, ktoré pre mňa boli po celé tie týždne múrom nárekov, naladil som sa na Elyani a poslal jej cez hlasový kanál vyznanie, „Ľúbim ťa!"

Mlč! Hlasové kanály tmy viditeľnej nie sú práve súkromné.

„Prepáč!"

Niežeby ma chcel niekto so zlým úmyslom špehovať. Svätyňa Eisraimu bola pre mňa tým najbezpečnejším miesto na svete. Kamkoľvek som išiel, cítil som, že živé steny ma milujú rovnako ako ja milujem ich. Ale ktokoľvek sa vciťoval do tmy viditeľnej alebo cez ňu cestoval, automaticky počul konverzácie vedené cez hlasové kanály. Zvuky sa občas niesli priestorom s takou hlasitosťou, že rušili pokoj tých, ktorí sa venovali meditatívnym činnostiam. Skôr ako by mi stihla odpovedať cez hlasový kanál, poslal som Elyani Hrot-správu (ktorá sa nedala odpočuť tak jednoducho, keďže používala frekvencie, ktoré prekračovali astrálnu sféru), „Ľúbim ťa!"

Nedostal som žiadnu Hrot-odpoveď, ale okamžite som pocítil, ako mi v srdci rastie nádherná vlna svetla. „Ako do Nadsvetia to robí?" rozmýšľal som. „ Keď je človek zamilovaný, existuje toľko spôsobov, ako sa pohrávať s vysokými energiami!" Hrot-vzdychol som k nej.

Ako odpoveď sa v mojom srdci rozsvietila ďalšia iskrivá vlna lásky s Elyaninou príchuťou.

Bolo to v tej chvíli, keď som poprvýkrát pocítil vo svojej ľavej ruke tupú bolesť. Pozrel som sa na ten čierny tieň, ale nedokázal som postrehnúť nič zvláštne. No ako som kráčal, intenzita bolesti sa postupne zvyšovala. Čudné bolo, že spočívanie na Drakovi bolesť nezastavilo. Bolo to ako otupujúci tlak, celkom znesiteľné. Ale aj tak znepokojujúce! Ako sa to dokázalo vymaniť spod kontroly Draka? Keď som trénoval v Mount Lorzen, musel som sa vysporiadať so stovkami úderov, modrín a telesných poškodení všetkých možných druhov. Všetko, čo som potreboval urobiť, bolo naladiť sa na moju Matku Drakanu a všetky bolestivé vnemy okamžite zmizli.

Čo do pekla sa dialo s mojou rukou?

14.9 Malý zlatý Drak

Elyani som našiel v posteli. Tentokrát sa neskryla pod prikrývkami. Vyzerala byť ešte vyčerpanejšia, ako keď som od nej ráno odchádzal a pozdravila ma len slabým úsmevom.

„Ľúbim ťa, začnime s prácou!" povedal som, vhupol k nej do postele a objal ju.

Bola nežná. „Ľúbim ťa. Čo chceš, aby som robila?"

„Nič!" zašepkal som. „Len sa mi otvor a zaspi v mojom náručí, kým budem pracovať na tvojom energetickom tele."

„Spánok v náručí Draka!" Vo svojom úsmeve zachytila pradávnu mágiu a zaborila sa do mňa ako dieťa.

Pokračoval som s trpezlivou prácou na jej energetickom tele, vyťahujúc jedovaté zrazeniny z jej meridiánov a vlievajúc životnú silu do jej hlavných brán.

„Au, to bolí!" vykríkla.

Zjemnil som liečebnú energiu, ale čoskoro aj tak začala plakať od bolesti. „Je to ako byť trhaná na kusy," povedala.

Prestal som a len tak som ju držal v náručí, vyžarujúc do nej svoju lásku. „Tieto éterické zrazeniny, ktoré ti blokujú kanály, sú tak pevne zachytené! Možno budem musieť na ich vytiahnutie použiť inú metódu. Možno Maryani príde s nejakými nápadmi."

Zariadil som, aby ambasádorka Nagaov prišla preskúmať Elyaninu energiu a pomohla mi svojou múdrosťou bezodného Drak-ovstva.

„Kedy príde?" opýtala sa Elyani.

„Čoskoro." Kolísal som ju na svojej hrudi vzývajúc Orlovu nehu. „Biely Orol krásny, čoskoro budeme spolu lietať."

„Zoberieš ma na cestu do diaľav?" opýtala sa. „Keď som bola vo veži, tvoj hlas mi často rozprával o Priestorovej Matici. Znelo to zázračne."

„Letieť s tebou bude pre Priestorovú Maticu a mňa veľkou cťou, Biely Orol. Ale musím ťa upozorniť ešte na niečo iné. Zaumienil som si, že ťa vezmem dole do Podsvetí."

Tú novinku privítala s takým nadšením, aké jej smrteľne vyčerpaná životná sila dovoľovala. „To by si dokázal?"

„Ešte neviem. Ale určite sa o to Drak-pokúsim!" zaprisahal som sa. „Teraz len chcem, aby si sa trochu vzdialila od svojho tela, aby som mohol pokračovať v práci." A aby som jej pomohol, Hlasom som projektoval na jej lacné-brány-von nežné zvuky.

Jej telo úplne zmäklo. Zaspala v mojom náručí a ja som pokračoval vo vyškrabávaní a čistení.

Z času na čas moju pozornosť zaujala tupá bolesť v mojej ľavej ruke a primäla ma k úvahám o tom, akú liečebnú techniku by som na to mohol vyskúšať.

Keď Maryani prišla, zobudil som Elyani.

Vyšiel som na nádvorie a mladú ženu pozdravil. Naše prvé stretnutie od môjho návratu z ahrimanickej nočnej mory. Rovnako ako Džervin, aj ona vyjadrila ohromnú úľavu, že ma vidí naspäť v Eisraime. Potom nasledovala paľba otázok, ako do Podsvetia sa mi podarilo vymaniť z Ahrimanových pazúrov. Chcela poznať každý detail o Afelionovi a jeho taktike.

„Vasúk ma pred týmto Kniežaťom Temnôt niekoľkokrát varoval," zdôverila sa. „Povedal, že Ahriman ma veľmi pravdepodobne navštívi, keďže mi boli zverené veľké sily. Určite sa to stane, je to len otázka času. Vasúk tiež hovoril, že keby som sa nechala Ahrimanom zlákať a rozhodla sa nasledovať ho, Nagaovia by pre moju záchranu nemohli nič urobiť. Ale čo je horšie, stali by sa mojimi nepriateľmi a museli by použiť všetku svoju múdrosť nato, aby ma zničili. Nemohli by dovoliť Ahrimanovým armádam, aby využili sily, ktoré mi oni darovali. V tom čase som sa len smiala. Nedokázala som pochopiť, ako by som si kedy mohla vybrať stať sa Vasúkovým nepriateľom. Ale Vasúk ma zahriakol a vážne ma varoval, že to nebezpečenstvo je..." na chvíľu sa odmlčala, zavlniac nozdrami, „'skutočne veľmi reálne a hodné zamyslenia,'" povedala, imitujúc Vasúkov pomalý a hlboký hlas.

Imitácia sa jej tak vydarila, že som hneď pocítil, ako ma humorná múdrosť Nagaov zohriala pri srdci.

Maryani chytila moju ľavú ruku. „Vasúk povedal, že moje telo bolo tak dôkladne nasiaknuté Drakom, že keby som prešla na temnú stranu, moja energia by okamžite sčernela od hlavy po päty," vystrúhala jednu z Teyaniných najvýraznejších grimás.

„Od hlavy po päty?" striaslo ma. „Potom možno celé Afelionove telo bolo len tieňom, nielen jeho tvár."

„Môj, môj... čo urobíme s touto rukou?" Maryani ďalej rozprávala ako Naga, tentokrát bez toho, že by si to uvedomovala. „Samozrejme, určite si sa ju snažil vyliečiť silou riek života Hlbokých Podsvetí?"

„Drak, že áno!" povedal som. „Akurát sa mi nechce veriť, že to nepomohlo!"

„Keby si do Podsvetí dokázal zobrať svoje fyzické telo - nie iba energetické - potom by rieky života zrejme dali tvoju ruku do poriadku. Ale to je, pravdaže, nekonečne ťažšie."

„Zostúpiť do Podsvetí s mojím fyzickým telom! A čo si ty myslíš, že kto som ja? Pravnuk Bezbytostného Boha?"

Na také niečo by boli potrebné ohromné sily.

„Pokoj, muž Zákona! Bol to len nápad." Potom s láskou vliala svoju úžasnú zlatú energiu do mojej škaredej ruky. Absolútne žiadny výsledok. Tieň zostal rovnako čierny ako predtým. Ani bolesť sa nezmenila.

„Elyani na nás čaká," chytil som ju za rameno. „Takže pravidlá si pamätáš, áno, malý zlatý Drak? S Nepoškvrnenou sa neslobodno rozprávať. A nesmie sa jej hľadieť do očí, iba nad jej hlavu."

„V tejto fáze znie dodržiavanie tohto pravidla ako výborný nápad," povedala Maryani hlasom plným porozumenia. „Predstav si, keby sa musela rozprávať so všetkými..."

Elyani stále ležala v posteli a jej tvár bola zahalená bielym závojom. Rovnako ako to robila Hermína, otvorila sa Maryani a prebudila v jej srdci nádherné biele svetlo. Nebolo pochýb, že je to jedno z tajomstiev Nepoškvrnených.

Zľahka som sa dotkol jej pleca a postavil som sa dozadu.

Maryani civela na strop, skúmajúc jej energie. Elyani ju chytila za ruku.

Po niekoľkých minútach mi Maryani očami naznačila, že jej vyšetrenie sa skončilo. Vyšli sme von, ale dvere sme nechali otvorené, aby nás Elyani mohla počuť.

„Nie je to až také dramatické," vyniesla ambasádorka Nagaov svoj verdikt. „Chcem povedať, že podľa bežných štandardov umiera. Ale so silou Draka ti, podľa mňa, nepotrvá príliš dlho, kým bude jej energia zase zdravá a žiarivá."

„Pomôžeš mi?" opýtal som sa jej.

„Nepotrebuješ ma!" vystrúhala rýchlu grimasu.

„Jasné, že ťa potrebujem!" namietal som.

Pokrútila hlavou, „Nie, nepotrebuješ!"

„Maryani!" naliehal som.

„Počúvaj, ale ty jednoducho nerozumieš!" zvýšila hlas. „Táto žena je do teba šialene zamilovaná. Stačí, keď sa jej len dotkneš a miestnosť sa okamžite naplní Dračími iskrami. Ani jeden Naga v Hlbokých Podsvetiach by ju nedokázal vyliečiť lepšie ako ty! Jasné?"

„Mm..." povedal som zamyslene.

Napoly znechutene, napoly súcitiaco si nahlas vzdychla a začala mi vysvetľovať Drak-veci života. „Počúvaj, Zar, keď žena muža ľúbi a túži po ňom," hovorila pomaly a zrozumiteľne, „a obzvlášť, keď je náboj medzi nimi taký silný ako medzi vami dvoma, potom stačí, keď sa muž ženy len dotkne a vo vzduchu je Dračia mágia. Rozumieš?"

„Mm..." Keď som si to celé zvážil, dávalo to zmysel.

„Akákoľvek Drak-vec, ktorú Elyani urobíš, bude mať sto-vrúfujúcich-krát viac sily, ako keby som ja urobila to isté," zaručila sa. „Polarita medzi vami je taká silná, že keby si chcel, mohol by si dokonca aj zobudiť jej Draka."

Zobudiť Draka! To bolo presne to, čo Elyani potrebovala! Nielen zostúpiť nadol do Podsvetí, ale tiež nájsť silu vysporiadať sa s rituálom vystúpenia.

„Ako by som mohol prebudiť jej Draka?" opýtal som sa.

„Ale to je zrejmé, Zar! Miluj sa s ňou a sila Draka do nej prirodzene prejde!"

Spomenul som si, že raz dávno - vlastne až tak dávno to v skutočnosti nebolo, ale zdalo sa, akoby to boli celé eóny - prišla Elyani s podobným návrhom, „Urob mi dieťa a zostúpiť cez bránu Draka nebude žiadny problém v Zákone!"

„Ale ona je teraz Nepoškvrnená!" povedal som nesmelo. „Nepoškvrnené kňažky takéto veci robiť nemôžu."

„Nuž, nuž..." Maryani imitovala môj malý hlas, „možno by si do nej mohol Draka vyvrúfovať... nejakým iným podobným spôsobom. Vieš, Dračí zasvätenci poznajú niekoľko spôsobov milovania bez milovania."

„Mm..." povedal som ešte viac zamyslene.

Maryani mi už viac neprezradila. Rozhodla sa, že o jej osvietených radách potrebujem porozmýšľať. Obdarovala ma jedným zo svojich vrúcnych objatí a zákonne sa pobrala.

Keď som sa vrátil do izby, Elyani, ktorá sa počas lekcie múdrosti Podsvetia išla popučiť od smiechu, sa nahlas rozosmiala, „Drak, Drak, Drak..." stiahla si závoj, „čo mi to ideš urobiť?"

„Nuž, nuž..." zhlboka som sa nadýchol. „Pre začiatok ťa na pár dní uvediem do stavu hlbokej hibernácie a vyčistím tvoje éterické telo."

„Čože?" protestovala Elyani. „Ale to nemá nič spoločné s tým, čo navrhovala Maryani."

„Ja viem."

„Chceš ma uspať, lebo potrebuješ nejaký čas v tichosti porozmýšľať?" usmiala sa šibalsky.

Odpovedal som jednou z jej obľúbených grimás.

„Mm..." imitovala môj hlas.

„No počkaj, Slečna Orla!" povedal som vrúfujúco a dotkol sa ukazovákom jej nosa.

„Úúúch!" zastonala Drak-extaticky pod mojím prstom a zatvárila sa, že omdlela od rozkoše.

14.10 Ako by vyzeral svet bez filosteropov?

„Kto, z milosti Pána Melchisedeka, klope na dvere?"

„Zar!"

Dvere Teyaninho apartmánu sa otvorili a so slzami v očiach ma privítala prekvitajúca Alsibyadi. Bola prekrásne tehotná, jej aura plná zlata, brucho vydúvajúce sa pod voľnými bielymi šatami a jej prsia naliate ako prsia Veľkej Bohyne.

V posledných dňoch som s ňou niekoľkokrát hovoril, ale zatiaľ som nemal príležitosť ju vidieť. Bez slova sme si navzájom hľadeli do očí. Na chvíľu si na moje plece položila hlavu. A zobrala ma za rameno a odviedla do Teyaninej izby.

„Takže, keď nemlátiš mňa, vyberieš si moju matku!" povedala, ako sme išli.

„Radšej o tom ani nežartuj!" zašepkal som zdesene. „Tak hrozne sa hanbím zato, čo som urobil. Ako sa dnes má?"

„Oveľa, oveľa lepšie."

Teyani driemala v posteli. Keď sme vošli, zákonne ma pozdravila a na tvári sa jej objavil úsmev naplnený tou zvláštnou radosťou, ktorú matka cíti, keď je pri nej viac ako jedno z jej detí.

Podľa zvyku našej svätyne som nepriniesol kvety, ale košík naplnený ovocím. Položil som jej ho k nohám a sadol si k jej boku. Alsibyadi si išla sadnúť na druhú stranu postele.

Teyani bola stále bledá a vyzerala unavene, ale hrozivá šeď, ktorú som na jej tvári videl pred niekoľkými dňami, ustúpila a už nekašľala. Prehovárala ku mne láskavými slovami. Ale keď som sa opýtal, či by som nemohol pomôcť s jej liečením, bola neústupná. „Nie, Džervin aj Maryani sa obaja jasne vyjadrili, že nechcú, aby si ma liečil alebo sa pri mne čo len zdržiaval, keď ma liečia. Obávajú sa, že by sa ten odporný vplyv mohol odraziť naspäť do teba. Mimochodom, čo sa deje s tvojou rukou? Stále je paralyzovaná?"

„Áno," zhliadol som nadol na chmúrny tieň. „A deň alebo dva dozadu sa objavila nepríjemná kŕčovitá bolesť."

Teyani sa tieto novinky vôbec nepáčili. „To je určite odo mňa."

„Teyani, drahá múdra žena," chytil som jej ruky svojou dobrou rukou, „oveľa radšej vidím ten vplyv v mojej ruke ako v tvojej hrudi. Som už veľký chlapec v Zákone. Môžeš mi zákonne dôverovať, že nájdem spôsob, ako sa toho vplyvu zbaviť."

„Alsibyadi sa rozhodla, že ťa vylieči ona," usmiala sa Teyani.

Pozrel som sa na Alsibyadi a zamračil som sa.

„Ja ťa vyliečim!" vyhlásila Alsibyadi s totálnou sebaistotou.

„Kým si tehotná, neopováž sa toho ani dotknúť!" odsekol som prudko, obávajúc sa o jej bábätko.

„Tento muž si myslí, že keď mi zachránil život, môže mi hovoriť, čo mám robiť!" povedala Alsibyadi matke.

Teyani sa zasmiala. „Nepokúšate sa náhodou primäť Alsibyadi k zmene názoru, Pán Zar Hnedého Rúcha?" opýtala sa ironicky.

„Nie!" odpovedal som pevným hlasom, nezákonne hľadiac priamo do Alsibyadiných očí, „len sa pokúšam zachrániť život veľkého kráľa Aegyptonu."

Alsibyadi sa spokojne usmiala a oboma rukami si pohladila brucho.

Naliehať by bolo plytvaním časom. Teyani zmenila tému. „Chceme počuť o Elyani, Zar. Čo sa s ňou teraz deje?"

„Od včerajšieho poobedia je v stave ľahkej hibernácie," povedal som im. „Už som takmer skončil s čistením toho blata, čo sa nahromadilo v jej energetickom tele. Keď ju zobudím, bude sa cítiť oveľa lepšie."

Nasledovala paľba otázok. Obe ženy chceli o vystupujúcej bohyni vedieť každý jeden detail. Velebili Matku Svetla zato, že poslala Bieleho Orla naspäť do hniezda. Hrozili sa, čo sa stane, keď opäť začne s praktikami rituálu vystúpenia. Tá úloha sa zdala byť nesplniteľná. Pri normálnom ohňovom rituále sa zobralo niekoľko elementálov a obetovalo bohom. Ale vystupujúca bohyňa sa mala otvoriť prírode vo veľkom a učiniť z toho ohňovú obetu. To znamenalo nasať do seba záplavu toxického elementálneho slizu. Dokonca ani Maryani, s plnou silou Draka, by sa s tým nedokázala vyrovnať. Sieť bola príliš chorá.

„A vôbec sa to nezlepšuje," povedala Alsibyadi. „Počul si o období sucha v kraji Západných Planín?"

„To ešte stále trvá?" opýtal som sa prekvapene.

Afelion ťa dobehol. Pozabíjať Čiernych Lovcov bolo veľkou chybou.

„Je to čoraz horšie a horšie!" povedala Alsibyadi. „Žiaden z tých ohromných ohňových rituálov vykonaných zhromaždením kňazov nepriniesol výsledok. A vyzerá to tak, že ich zásoby potravín sa môžu minúť skôr, ako si mysleli. Potom sa môže stať čokoľvek, nielenže môže vypuknúť hladomor, ale tiež výtržnosti, drancovanie... Vieš o tom, že aj tu, v našej svätyni sa vyskytli veľké problémy s poľami? Pred dvoma či troma mesiacmi sa celý navigačný systém chodieb na niekoľko hodín zrútil."

„To viem až príliš dobre," povedal som im. „Práve tak ma Afelion presvedčil, aby som Teyani poslal chrípku. Ukázal mi víziu, ako spadne dole schodmi a zlomí si nohu. Nápad, s ktorým prišiel, bol nechať ťa na deň alebo dva v posteli."

„Dobre známa taktika diabla," usmiala sa Teyani trpko, „zober dobrý úmysel a zmeň ho na katastrofu."

„A počul si už o filosteropoch?" pokračovala Alsibyadi.

„Dnes ráno som Luciane Zeleného Rúcha liečil oči. Poprosila ma, či by som nenavštívil jej priateľku Patrinu, ktorej filosterop je veľmi chorý."

„Po celom kráľovstve filosteropy padajú na zem a umierajú. Bezdôvodne. Keď ich oslovíš, len na teba hľadia svojimi veľkými priateľskými očami. Ale už sa neusmievajú. Nik ich nedokáže vyliečiť. Nikto nechápe, prečo umierajú."

„Ak to ďalej takto pôjde, nepotrvá dlho, kým sa z kráľovstva úplne vytratia," smutne sa zatvárila Teyani.

Vzdychol som, uvažujúc, ako by asi vyzeral svet bez filosteropov.

Aby sme spolu mohli letieť!

14.11 Štyria Hromu

Neskôr poobede som zobudil Elyani.

Keď ma zbadala, jej tvár sa rozsvietila. Bola príliš zoslabnutá, aby dokázala rozprávať, a tak použila Hrot, „ V tvojom náručí som zaspala, v tvojom náručí som sa zobudila."

„Tvoje energetické telo je teraz krištáľovo čisté. Už žiadne zrazeniny v tvojich meridiánoch. Počuješ to? Vydáva krásny bzučivý éterický zvuk. Falošné tóny sú preč."

„Zachránil si ma, Drak?" Hrot-usmiala sa.

„Ešte nie!" zľahka som sa dotkol jej pŕs. „Teraz ťa budem kŕmiť a kŕmiť a kŕmiť..." posúval som svoju ruku dozadu, akoby mi ju odtláčali jej zväčšujúce sa prsia.

Aby som zaistil plynulý prechod z hibernácie, nechal som ju, aby si ešte pár hodín pospala. Ja som zatiaľ do jej brán jemne vlieval životnú silu.

Medzitým sa kŕčovitá bolesť v mojej ľavej ruke zintenzívnila. Kráčal som Hrot-navigovanými chodbami na stretnutie s Hnedým Rúchom - na návštevu prišiel Majster Esrevin z Lazéry - keď ma prepadol taký prudký záchvat bolesti, že som musel zastať, posadiť sa a nechať Draka, aby za mňa chytil dych.

Kráľovstvo trosiek: agónia sveta takmer smrteľne odrezaného od Ducha.

Trvalo niekoľko minút, kým som sa opäť dokázal postaviť na nohy. Ešte šťastie, že nato, aby som dokázal chodiť, som nemusel byť vo svojom tele. Vysunul som sa z neho a nechal som chodby, aby mnou kráčali samé, zatiaľ čo som z tmy viditeľnej sledoval tú zlovestnú škvrnu na mojej aure.

Keď som došiel do jeho apartmánu, Majster Džervin bol práve uprostred rozhovoru s Majstrom Esrevinom Hnedého Rúcha. Nevidel som ho už celé roky - samozrejme, odhliadnuc od stretnutia Archívnej Rady, ktoré prebehlo v Poliach Pokoja.

Statný muž s vystupujúcimi lícnymi kosťami zostarol. Bol šesťdesiatnik, ako Džervin, ale vyzeral staršie. Vstal, aby ma pozdravil a svojimi silnými rukami ma zovrel v dlhom bratskom objatí. „Takže si stretnutie s Perihelionom prežil!" povedal a jeho hlas bol naplnený emóciou. „Urobil si nás takých šťastných, synak... takých šťastných!"

„Perihelion?"

„Predtým, ako sa rozhodol nasledovať Ahrimana, Afelion sa volal Perihelion," vysvetlil Džervin.

Esrevin, ktorého srdcový učeník Oriel bol zabitý pri nájazde Čiernych Lovcov na Lazéru, mi kládol otázku za otázkou, počúvajúc viac mňa ako moje odpovede, vpíjajúc do seba moju prítomnosť. Rovnako ako Džervin, Esrevin sa veľa smial, keďže smiech bol súčasťou etiky Hnedého Rúcha (nadmerný smiech, podľa zákonných štandardov). Ale keď prišlo na diskusiu o stretnutí s Afelionom, jeho tvár nadobudla prísny výraz.

„Vedel si, že predtým, ako bol Esrevin zasvätený do Hromu, ho navštívil Afelion?" povedal Džervin.

„Keď za mnou prišiel, nenazýval sa Afelion, ale Perihelion - menom, ktorým ho označoval Orest, náš učiteľ," povedal Esrevin. „A ukázal mi také zázraky, že v jednej fáze som sa naozaj pýtal sám seba, či nerobím chybu, keď nasledujem Oresta."

„Povedz mu to!" nabádal ho Džervin. „Povedz mu, aké veci ti Ahriman cez Periheliona ukázal."

„Bolo to mimoriadne dobre premyslené," začal Esrevin. „Najprv mi Perihelion ukázal, ako použiť Hlas na vytváranie úrovní reality: malých imaginárnych svetov, v ktorých človek môže žiť s imaginárnymi ľuďmi, podľa pravidiel, ktoré sa môžu ľubovoľne vytvárať a meniť. Perihelion ma primäl k vytvoreniu snových svetov a ukázal mi, ako ich môžem stále viac zdokonaľovať - bolo to také reálne, až som začal rozmýšľať, ktorý svet je vlastne skutočný. Potom, ako ma nechal udržiavať úžasne krásny astrálny vesmír, Perihelion mi predviedol, aký malý rozdiel je v skutočnosti medzi týmito imaginárnymi svetmi a našim kráľovstvom. Primäl ma vidieť náš svet ako úplnú ilúziu, bez akejkoľvek hmatateľnej reality, a ešte k tomu ani nie nejakú úžasnú.

Ako plynul čas, ukazoval mi stále viac a viac zázrakov, nabádajúc ma, aby som použil jeho sily na vytváranie prekrásnych umeleckých diel, cez ktoré som ja sám mohol cestovať a stretávať sa s ľuďmi, ktorých som stvoril pomocou Hlasu. V tom čase to celé vyzeralo byť veľmi osvietené. Perihelion mi stále hovoril, „Pravda, kráľovstvo nie je o nič reálnejšie ako tvoje stvorenie. Kráľovstvo je len snom svojho stvoriteľa."

Dokonalá imitácia Afelionovho hlbokého hlasu. Striaslo ma.

„Potom, jednej noci pri splne," pokračoval Esrevin, „mi Perihelion ukázal silu Ahrimana a vyzerala byť nekonečne reálnejšia ako čokoľvek, čo som dovtedy mohol zhliadnuť... 'Konečne!' pomyslel som si, 'tu je niečo reálne, niečo skutočne reálne!' Navždy si budem pamätať, ako mi Perihelion svojim hlbokým hlasom povedal, 'Esrevin, budeš navždy snívať... alebo ma budeš nasledovať?'"

„Ako ste sa z toho dostali?" opýtal som sa, úplne pohltený tým príbehom.

Esrevin sa na mňa pozrel a napodobil úzkostlivo vážny výraz na mojej tvári, čím ma rozosmial. Pokrčil plecami, „Nemalo to žiaden brilantný koniec, naozaj! Povedal som mu, že budem radšej ďalej snívať, ako nasledovať jeho realitu, ktorej chýba láska a Pravda. Perihelion chvíľu naliehal, poukazujúc na fakt, že celé roky som bol učený zbavovať sa snenia a hľadať realitu. Potom vyslanec Kniežaťa Temnôt zmizol rovnako náhle a záhadne, ako sa objavil."

„A aké boli jeho posledné slová, ktoré vám povedal?" pýtal som sa.

„Opäť sa stretneme - tak alebo onak."

„Rovnaké ako u mňa! Čo presne to znamená?"

„To znamená... znamená to, že dúfa, že zmeníme názor a budeme ho nasledovať, či už v tomto živote alebo v inom. Inak sa opäť stretneme počas vojen Apokalypsy, keď Hrom a aliancia síl svetla vybojuje konečné bitky proti Ahrimanovi. Vtedy už nebude žiadne pokúšanie," Esrevin luskol prstami a namieril na mňa ukazovák, „len vojna!"

Filadelfia Šesť, maličká bodka vo vesmíre.

13 000 rokov som vedel, že táto chvíľa príde.

Hiram, môj brat. Hiram, môj syn. Ako som ti to mohol urobiť?

Zlaté Slnko roní krvavé slzy.

Čierny Panter Hiramovi - Páľ!

Hiram Filadelfii - Milujem ťa!

V Archívnej Hale Päť, Barkhan Zér invokuje Hrom.

Celá línia za Hiramovým Hrotom.

Od Erriby po Filadelfiu, iba výdych.

Ohnivá stena. Tridsaťdeväť cieľov zničených za 4,3 sekundy.

Hiram Najvyššiemu Veleniu - Prerazili sme! Stena padá.

Lavaš Bielemu Orlovi - Toto decko hackuje ako boh!

Vysoko v Nebesách Zjavenia sa smeje Kartendranath.

Marek Gideonovi - Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja!

Okrúhle oblaky ohňa. Výbuch za výbuchom.

Ticho vesmíru.

Vtáky smrti sa blížia zo všetkých strán.

Biely Orol Najvyššiemu Veleniu - Protiútok sa začal.

Čierny Panter Žeravým Hviezdam - Potvrdené. Je ich aspoň štyristo.

Marek! Marek! Pozor za tebou!

Ďalší oblak ohňa.

Marek, mŕtvy.

Lavaš Bielemu Orlovi - Držte sa, Serah! Preboha, držte sa!

Hiram Bielemu Orlovi - Zameriavam na Filadelfiu Šesť.

Virdžínia! Navždy láska, Lietajúci Drak!

Zrazu, more plameňov.

„Zar?" zopakoval vysoký kňaz a dotkol sa môjho pleca.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Melchard Hnedého Rúcha!" Vymanil som sa z Hrot-vízie a postavil sa, aby som pozdravil Elyaninho otca.

V mojej hlave sa ozývali čudné zvuky a lietali veľké ohnivé gule, takže mi pár sekúnd trvalo, kým som sa opäť prispôsobil živým stenám akvamarínovej komnaty.

„Vieš o tom, že Melchard nebol Perihelionom nikdy pokúšaný?" povedal Esrevin.

„Je to pravda?" zvolal som v úžase.

Stretnutie. Virdžínia v Hiramovom náručí. Uprostred mora plameňov.

„Orest povedal, že Melchard je príliš čistá duša a diabol príliš rozumný a pragmatický, aby u neho strácal čas pokúšaním," povedal Džervin.

Melchard mi pokynul, aby som si sadol vedľa neho a držal moju ľavú ruku. „Kde sú Lermon s Vlnkom?" opýtal som sa.

„Išli na pár dní navštíviť Lazéru," odpovedal Esrevin.

„Teraz nám porozprávaj o vystupujúcej bohyni!" žiadal Džervin a za chvíľu som už bol bombardovaný otázkami. Muži, rovnako ako ženy, chceli počuť všetko, dokonca aj to, čo už vedeli.

Trvalo takmer hodinu, kým som vyčerpal veci, ktoré by som im mohol povedať.

Melchard poznamenal, „Takže napĺňaš proroctvo."

Potiahol som si bradu, premýšľajúc, ktoré proroctvo to asi je.

„Teraz sa napĺňa toľko proroctiev. Nikto ťa nebude viniť, keď o nich stratíš prehľad," povedal Džervin, keď videl, že váham.

„Toto pochádza od Oresta," objasnil Melchard. „ Keď predposledný v Hrome zachráni poslednú z dvoch vystupujúcich bohýň, vtedy budú dni Eisraimu zrátané. Teraz, keď Oriel opustil svoje telo, už iba Vlnko je v Hnedom Rúchu mladší ako ty."

Ak existuje človek, ktorý dokáže Oriela priviesť naspäť z temnej strany, bude to Hiram.

„Povedz nám o svojich plánoch s Elyani," naliehal Džervin.

„Myslím si, že by sme jej mali dať kopec času na zotavenie. Kopec času! Sila Draka posilní jej telo. Keď jej bude lepšie, postupne opäť začne s praktikami rituálu vystúpenia a potom uvidíme, čo ďalej."

„Čas... čas je presne to, čo nemáme!" varoval Džervin. „Musíš sa ponáhľať, synak. Ak by sa polia mali zajtra zrútiť, čo by sa mohli, rituál vystúpenia by sa stal v podstate neuskutočniteľným." Odmlčal sa, a potom veľmi jemným hlasom dodal, „Viem, že je kruté žiadať to od teba, ale ak ti na Elyani záleží, pošli ju k bohom tak rýchlo, ako to len bude možné."

Kruté, to bolo výstižné slovo.

Drak-prikývnutím som naznačil, že varovanie som zaregistroval.

„Po noci zavýjajúcich psov," dodal Esrevin, „sa bude stav siete rýchlo zhoršovať. Všetky rituály sa vymknú spod kontroly. Ich výsledky budú neisté a v prírode vyvolajú neočakávané katastrofy."

„Práve som sa vás na to chcel opýtať," pokračoval som. „Prečo nevykonať prenos Archívu hneď teraz? Čierni Lovci a ostatní Odpadlíci boli zničení a kamene môžu byť dokončené za jeden deň. Načo čakať a riskovať, že stav polí sa ešte viac zhorší a krajinou sa bude šíriť zmätok?"

„Pozrite sa naňho! Už sa nás chce zbaviť!" žartoval Melchard.

Esrevin sa rozosmial.

„Ja nie som jediný, kto v čase prenosu Archívu opustí svoje telo," vysvetľoval Džervin. „Nedlho po mne vystúpia do Polí Pokoja aj Melchard a Esrevin, aby sa zúčastnili rituálu prenosu."

„Neviem, či sa mi táto časť plánu páči," zaúpel som. „Nemohli by sme ju zmeniť?"

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" zahrmeli traja muži jednohlasne.

„Čo bude uchované v Archíve, to nie sú len vedomosti," Esrevin zopakoval to, čo mi Džervin vysvetlil už mnohokrát, „ale aj živé semená duchovných tradícií, ktoré stovky rokov prekvitali vo svätyniach Eisraimu a Lazéry. Od chvíle, kedy bude prenos dokonaný, z oboch svätýň tieto energie zmiznú."

„Dokončiť Elyanin rituál za takých podmienok by bolo úplne nemožné," povedal Džervin. „A stovky kňazov a kňažiek by zrazu zostali odpojení od svojich bohov a anjelov."

„Nehovoriac o kataklyzmickom stave polí, ktorý bude po prenose s veľkou pravdepodobnosťou nasledovať, a ktorý sa rýchlo rozšíri aj do susedných krajov," dodal Melchard.

„V poriadku, muži Zákona! Viac nemusíte hovoriť, presvedčili ste ma. Elyani sa k bohom musí naozaj poponáhľať," kapituloval som. „Ale dokážete zo svojho zraku Hromu vidieť, aké sú jej šance na úspech?"

Nasledovalo ťaživé ticho.

Džervin zatvoril oči, akoby nechcel, aby som z neho prečítal odpoveď.

Obrátil som sa na Melcharda, ktorý súcitne držal môj pohľad, ale tiež neprehovoril.

„Vieme ti povedať toľko, že ak by Elyani uspela, bolo by to požehnaním pre všetkých, ktorí majú mať v budúcnosti z Archívu úžitok," povedal Esrevin svojim hlasom, ktorý zohrieval Ducha. „Ako vieš, vytrénovali sme tím Bielych Orlov, aby ovládali nebeskú stranu projektu Archívu. Ale tieto Biele Orly budú obývať len nižšie oblasti trojuholníka. Ak by mal Elyanin rituál uspieť, ona by sa stala trvalou obyvateľkou vyšších úrovní sveta bohov. Výborné pre Archív."

„Malo by to veľké dôsledky," pridal sa Melchard, „niektoré z nich môžeš ľahko uhádnuť aj sám, iné ti teraz nemôžeme prezradiť, lebo bohovia si svoje tajomstvá žiarlivo strážia a nechcú, aby sa o nich na Zemi diskutovalo."

„Ďalšie tajomstvo!" pomyslel som si. „Prečo som ja jediným človekom v Atlantíde, ktorý nikdy nedokáže uhádnuť žiadne tajomstvo?" premýšľal som a naladil sa vysoko do čistej fontány.

K môjmu prekvapeniu, dole mojím stĺpcom Ducha zahrmel masívny záblesk vedenia. „Apolón!" vykríkol som nahlas, s víťazoslávnou istotou niekoho, kto vie, že nahliadol za závoj povrchného zovňajšku. „Má to niečo dočinenia s Apolónom!"

Keď som sa vrátil do svojej normálnej mysle, rýchlo som si zakryl ústa rukou, obávajúc sa, že som si bohov neodvolateľne znepriatelil tým, že som prezradil jedno z ich tajomstiev.

Kartendranath sa smeje. Čaká na teba.

Melchard sa zamračil, zatiaľ čo Esrevin si išiel vyrehotať svoju čistú fontánu.

„Hovoril si mu o bratstve?" Hrot-opýtal sa Melchard Džervina, cez špeciálnu Hrot-frekvenciu, ktorá sa mala používať len v situáciach veľkého nebezpečenstva.

„Nikdy!" Hrot-odpovedal Džervin. „A dávaj si pozor na to, čo Hrot-povieš. Môj učeník je v Hrote nadmerne pretrénovaný. Celkom iste ťa počuje!"

Aby som ten výrok potvrdil, obrátil som sa na Melcharda, „Je to pravda, o tomto bratstve som naozaj nikdy nepočul!"

Esrevin sa začal rehotať ešte hlasnejšie a Džervin ho nasledoval. S Melchardom sme na seba rozpačito hľadeli.

Obrátil som sa na Džervina. „Ale neodpovedali ste mi na otázku o Elyani. Má šancu?"

Smiech ustal. Akvamarínová komnata stíchla, vibrujúc vrúcnosťou Hnedého Rúcha.

„Ak by dokázala uspieť, bol by to nádherný dar pre nás všetkých, ako v Eisraime, tak aj v Lazére," prehovoril Džervin z výšky čistej fontány. „Ale ak zlyhá, nikto nebude viniť ani ju, ani teba. Rituál vystúpenia je súčasťou zázrakov Zákona, ktoré sa z nášho kráľovstva v posledných storočiach vytratili, pretože záviseli od vysokej čistoty polí."

To teda vôbec neznelo povzbudzujúco.

„Bojuj! Daj zo seba to najlepšie!" povzbudil ma Esrevin. „Ale pochop, že toto nie je súčasťou skúšok na tvojej ceste k Hromu."

„Čo je presne dôvodom, prečo ti línia Hromu poskytne svoju plnú podporu!" dodal okamžite Džervin. „Uvedomuješ si, že ten záblesk intuície, ktorý si práve mal, ti prišiel priamo zo zraku Hromu?"

Počuť niečo takéto by ma v každej inej situácii urobilo extaticky šťastným. „Elyani, čo len s tebou urobím?" uvažoval som sám pre seba a oči sa mi zaliali slzami.

Zdalo sa, že nikto už nemá nič, čo by k tomu dodal.

Potom sa z ničoho nič Melchard rozrehotal - bol to obrovský hromový rehot, ktorý naplnil miestnosť a všetko rozvibroval.

Vydesene som sa na neho obrátil.

Pohliadol mi do očí a vtedy som zažil veľké prebudenie.

Vedel som, že vysoko, prevysoko nad nami sedí na pobreží Prvotného Mora Pán Gana, a že v jeho záhadnom úsmeve je obsiahnutý kľúč.

14.12 Čierna substancia Ahrimana

Počas prvých dní zo seba Elyani urobila malé dieťa a nechala Matku Svetla, aby ju cezo mňa kŕmila. Ako bábätko, úplne sa mi odovzdala a spojila svoje éterické telo s mojim, čo výrazne pomohlo pri prelievaní koncentrovanej životnej sily Draka do nej.

No pokrok bol aj tak len pomalý. Vyčerpané éterické telo dokáže prijať len obmedzené množstvo sily. Na začiatku som ju len mohol držať v náručí a kŕmiť ju päťkrát denne. Za pomoci svojich liečebných trikov som u nej povzbudil brány, ktoré súvisia s trávením, aby som jej Nepoškvrnený žalúdok požehnal dravým apetítom. Fungovalo to. Zanedlho som sa rozhodol premeniť našu druhú spálňu na plne vybavenú kuchyňu, kde som pre ňu s láskou pripravoval komplikované jedlá, experimentujúc s nefilimskou kuchyňou a inými pokladmi atlantského kuchárskeho umenia, ktoré mi Muridji pomohla zhromaždiť od múdrych ľudí našej svätyne.

Krásne dni to boli! Po mesiacoch odlúčenia a tvrdej práce, keď Elyani vykonávala ohňové rituály a ja som bojoval, aby som svoj Hrot pozdvihol na kuren-džaya štandard, usilujúc sa prežiť Fridrikove útoky, po toľkom smútku a zúfalstve, sme boli opäť spolu a trávili naše dni jeden druhému v náručí.

Deň po dni Elyani mocnela. Jej maska zúfalstva opadla. Jej oči opäť zažiarili iskrivou zmesou Hrot-ostrosti a nehy Bieleho Orla.

Avšak moja ruka sa vôbec nezlepšovala. Tupá bolesť bola už takmer neustála. K tomu sa pridali ešte bodavé kŕče, nad ktorými nemal Drak žiadnu kontrolu. Všetko, čo som mohol robiť, bolo dočasne stiahnuť vnímanie z tej časti môjho fyzického tela. Trikrát projektovala Hermína Hlas Výšin na ten zlovestný tieň, ktorý vytlačil energiu mojej ľavej ruky, ale bezvýsledne. Bolesť a tieň na pár sekúnd ustúpili, potom sa to vrátilo do pôvodného stavu.

„Ale čo presne je táto čierna energia?" opýtala sa ma Elyani jednu noc, keď bola kŕčovitá bolesť obzvlášť nepríjemná.

„Džervin ju nazýva čiernou substanciou Ahrimana. Keď ľudské bytosti prejdú z fyzického sveta do Polí Pokoja, tu dole po nich zostanú kopy trosiek a tejto čiernej substancie tam bude plno."

„Ako to, že je taká odolná?"

„Je mimoriadne hustá. Džervin ju nazýva 'hyper-hustá hmotnosť'. A nesie v sebe Ahrimanovu vôľu, ktorá odpája hmotu od Ducha. Hmota vtedy odráža každý duchovný vplyv."

Elyani mala náladu na jednu z tých filozofických diskusií, ktoré sme mali stále tak radi. „Je to kvôli tomu, že si použil Afelionov kameň proti Čiernym Lovcom, že tá čierna substancia prenikla tak hlboko do tvojej ruky?"

„Presne! Na boj potrebuje človek vôľu. Čím viac vôle vynaložíš Ahrimanovým smerom, tým viac čiernej substancie sa na teba prilepí. To znamená, že čím je tvoja vôľa silnejšia, tým väčšie riziko, že budeš pri stretnutiach s vyslancami Kniežaťa Temnôt poškvrnená. Maryani, ktorá je omnoho mocnejšia ako ja, by celá ihneď sčernela, keby sa zahrávala s Ahrimanovými silami."

Začali sme špekulovať, či aj Afelion, ktorého celé telo je predchnuté ahrimanickou temnotou, je postihnutý podobnými bolesťami.

„Pravdepodobne nie, keďže je úplne oddaný Ahrimanovi!" uvažovala Elyani. „Táto substancia ťa ťahá na temnú stranu. Keby si sa pridal k Ahrimanovi, bolesť by prestala."

„Ale Džervin hovorí, že v dlhodobom horizonte sa vráti naspäť! Na konci, keď sa Ahriman stane kráľom trosiek, bude celé jeho kráľovstvo trpieť touto bolesťou. Bude to zúfalý nárek sveta, ktorý je takmer smrteľne odrezaný od Boha."

„Afelion si vybral ťažký osud," povedala Elyani zamyslene. „Istým spôsobom je to dobré, že je to použitie vôle, ktoré púta ľudí k Ahrimanovi. Znamená to, že jednoduchí ľudia, ktorí sú spáči a nemajú žiadnu vôľu, sú relatívne ochránení. Pasívne nasledovanie Ahrimana z nich urobí ešte väčších spáčov, ale nepúta ich k nemu tak pevne, ako keby ho nasledovali z prebudenej slobodnej vôle."

„Pravda." Hľadel som na svoju ľavú ruku. „Ale byť spáčom nie je žiadnou skutočnou ochranou. Je pravda, že keď je niekto manipulovaný Ahrimanovými silami pasívne, následky nie sú zďaleka také ťažké, ako keby ich používal aktívne. Ale vo vzdialenej budúcnosti budú tí, ktorí zostanú spáčmi, aj tak pohltení Ahrimanom. Keď skončia uväznení v jeho odrezanom svete, ako sa dostanú do kontaktu so svojim Duchom?"

Hiram, v pazúroch netvora. Trikrát sa Knieža Temnôt pokúsil ukradnúť jeho dušu. Trikrát zlyhal.

Aby som Elyani vylepšil náladu, napojil som sa Hrotom na hudobné pole. Do tmy viditeľnej to vylúdilo dlhý šepot Lietajúcich Drakov.

„To je ono," zasmiala sa, „hraj pre mňa."

„Ffffúúúúh!" zapískala hlbokým tónom a jej pery napoly bozkávali moje prsty.

Hrot-naladil som sa na vysoké frekvencie Bieleho Orla, spojac jeho majestátne slnečné tóny s galaktickým šepotom. „Sú v tradícii Bieleho Orla nejaké návody, ako sa správať pri stretnutiach s vyslancami Ahrimana?"

„Nie. Keďže náš rád čoskoro z hmotného sveta odíde, Ahriman nás zvyčajne necháva na pokoji. Len veľmi málo z našich sestier s ním muselo bojovať."

„A predsa si ty veľmi trpela tým, že Ahriman Hermínu tak zdržal," poukázal som na fakt.

„Ak Teyani a mne Ahriman ublížil, nebolo to kvôli nášmu spojeniu s tebou, ale kvôli roliam, ktoré máme zohrať v budúcnosti," povedala Elyani s neohrozenou energiou, ktorá ňou prúdila zakaždým, keď rozprávala o Rytieroch Apokalypsy.

„Môj biely panter je naspäť!" Pevne som ju zovrel v náručí a pobozkal na kútik úst, radujúc sa, že v jej hlase opäť počujem ohnivý tón. Poprvýkrát od búrlivých dní v kniežacom apartmáne Tomoristanu.

„Chceš vedieť tajomstvo?" zašepkal panter.

„Tajomstvo? Áno!" Drak-zahučal som od vzrušenia a súčasne som nechal hudobným poľom rezonovať hlasné triumfálne anjelské harmónie.

„Nuž..." povedala, mierne otrasená veľkolepými zvukmi, „nie je to zase až také veľké tajomstvo!"

„Aha?" Znížil som hlasitosť o dve tretiny.

Zasmiala sa a priblížila sa perami bližšie k môjmu uchu. „Nebudem biely panter, ale čierny."

Opäť som zvýšil hlasitosť. „Čierny panter! Ale to je úplne úžasné!"

„Celé to budeš mať na svedomí ty. Budeš prvý, kto ma nazve čiernym panterom."

Zostal som zamyslený, predstavujúc si metamorfózu Bieleho Orla na čierneho pantera.

Odetí v čiernom, s veľkým zlatým slnkom na hrudi.

„Nie je to trochu čudné, že Rytieri budú chodiť oblečení v čiernom, keď ich úlohou bude práve bojovať proti Ahrimanovi?" uvažoval som.

Čierna je farbou súdu.

Som súdený?

Každú sekundu. Presne to Apokalypsa znamená: všetko sa počíta. Všetko, čo si sa naučil, všetko, čo si urobil, všetko, čo si povedal, v tomto živote a v každom jednom minulom živote.

„Počul si to?" Elyani sa zľahka dotkla mojej tváre.

„Neviem."

14.13 Svätý Modrý Plameň

Každú noc som zostúpil hlboko do Podsvetí, nabral vodu života, vyniesol ju naspäť a vylial do Elyaninej energie. V súčinnosti s láskou, nežnou starostlivosťou a nefilimskou kuchyňou to robilo zázraky. Čoskoro bol môj život opäť požehnaný jej častým smiechom. Už netrávila celé dni v posteli. Namiesto toho sme sedávali pod vavrínmi na nádvorí alebo na streche kaplnky Modrého Rúcha, rozprávajúc si navzájom nové a hlbšie tajomstvá. Rozpadávajúci svet okolo seba sme si takmer ani neuvedomovali.

Jedného večera po západe slnka, keď som videl s akou istotou schádza nadol po rebríku, rozhodol som sa jej opýtať, či je pripravená opäť pokračovať s rituálmi.

„Ach, Drak..." striaslo ju, „keby tak svet mohol tu a teraz zastať."

„A nemá byť tento rituál jednou z najkrajších praktík?"

„Kedysi dávno pravdepodobne bol," povedala malým hlasom, „ale sliz sveta je teraz taký ťažký. Vôbec sa neteším na to, že sa ním opäť od hlavy po päty zamorím a otrávim."

„Ale teraz sa už nemôžeš zamoriť!" pokúšal som sa ju povzbudiť.

„Prečo?"

„Lebo som tu ja, pravdaže!"

Nezasmiala sa, len sa ku mne pritúlila. „Zostaneš počas praktík pri mne?"

„To je ale nezákonne dobrý nápad!" luskol som prstami. „Keď budem počas rituálnej práce pozorne sledovať tvoju energiu, možno prídem na spôsob, ako sa vysporiadať s tým elementálnym bahnom."

Dlhovlasá Marína.

Presvedčiť Hermínu, aby som počas praktík mohol zostať s Elyani, nebola ľahká úloha. Dovoliť niekomu z inej kasty - a ešte k tomu mužovi - vidieť ritualistické tajomstvá Nepoškvrnených bolo úplne proti ich Zákonu. Najprv som nedostal odpoveď, len povedala, že si to musí premyslieť. Ale nasledujúce ráno na úsvite mi zavolala cez hlasový kanál, že bohovia ju a jej sestry počas spánku inšpirovali. Moja žiadosť bola schválená.

Čoskoro nato došla na nádvorie. Zahalená bielym závojom, Elyani sedela na jednej strane, tvárou k východu. Ja som sedel v opačnom rohu, blízko vavrínov, s hlavou ukrytou pod kapucňou môjho hnedého rúcha. Po krátkom pozdrave, ktorý, samozrejme, zostal bez odpovede, sa Hermína išla posadiť po Elyaninom boku. Spoločne začali ženy spievať hymny Zákona, ktoré sa zvyčajne používali pre účely rituálneho očisťovania.

Zľahka som sa vysunul z tela tak, aby sa moje vedomie vznášalo nad nádvorím. Pozorne som sa vciťoval do Elyani, hľadajúc indície.

Nič zvláštne sa nedialo.

Po prvých invokáciách nasledovala fáza očisťovania, počas ktorej Hermína Hlasom projektovala na Elyani mantry a hymny Zákona, osvetľujúc bielym svetlom jednu časť jej tela za druhou. Kým dva vrúcne vysoké hlasy spievali bohom na slávu, vzývajúc ich pomoc, ja som rozmýšľal, aký oheň použijú. Pri všetkých rituáloch istej úrovne, zásadná časť spočívala vo vylievaní obety do ohňa, čo vyvolalo iskru ostrej vibrácie, ktorá obetu elementálnych síl vyniesla k bohom. Oheň bol zapálený z vetvičiek, buď v rituálnej nádobe alebo na malej kôpke piesku, na ktorej boli nakreslené posvätné symboly. Hermína so sebou nepriniesla žiadnu nádobu, preto som usúdil, že praktiky tohto dňa budú zamerané len na úvodné časti. Ale na konci invokácií Hermína umiestnila svoje ruky rovnobežne pred svojim srdcom a Hlasom projektovala jedno zo svätých mien Boha. Vysoká vibrácia znela najskôr ako vreskot, ale postupne sa stala nekonečne sladkou. K môjmu nevýslovnému úžasu sa v priestore medzi jej rukami okamžite objavil Svätý Modrý Plameň.

Ohúrený, rýchlo som sa vtiahol naspäť do tela, aby som sa uistil, že som nebol oklamaný nejakou modrou astrálnou žiarou v tme viditeľnej. Ale nebola to žiadna ilúzia. Hermína naozaj zapálila Svätý Modrý Plameň - jeden z najmysterióznejších duchovných princípov.

Mal približne veľkosť môjho palca a bol tmavomodrej farby. Ale jeho žiara sa nedala prirovnať k žiadnemu svetlu, či už fyzickému alebo nefyzickému. Stačilo naň len pohliadnuť a človek bol prenesený do vysokých úrovní vedomia. Ako hovoril Zákon, Svätý Modrý Plameň bol priamou manifestáciou Božej prítomnosti, vďaka čomu boli všetci, ktorí ho uzreli, naplnený bázňou a úžasom. Bol to čistý Kozmický Oheň. Teplo, ktoré sprostredkovával, bolo duchovné, nie fyzické. Keď sa ho človek dotkol, nepopálil sa.

Sväté Modré Plamene boli také zriedkavé, že sa dokonca nenachádzali ani vo všetkých svätyniach. Boli ohromne staré. Podľa legiend Zákona boli zapálené anjelmi a vysokými duchovnými bytosťami, ktoré kedysi dávno, pradávno, zostúpili medzi ľudské bytosti - niektoré pri zrode kráľovstva, iné dokonca ešte dávnejšie. V každej svätyni bolo funkciou vysokého kňaza starať sa o Svätý Plameň a velebiť jeho slávu, Hlasom naň projektovať hymny najstaršieho korpusu Zákona. S Plameňom sa muselo zaobchádzať veľmi opatrne, pretože sa verilo, že keby vyhasol, rovnako by dopadol aj Duch svätyne.

Fakt, že Modrý Plameň môže byť zapálený ľudskou bytosťou, ma úplne šokoval. Bol v protiklade s tým, čomu som veril. Dokonca ani kňazi Lososového Rúcha, ktorých ritualistické vedenie bolo ohromné, nemali ani zdania, že by čosi také bolo možné. A tak som v úžase a bázni hľadel na Plameň - zriedkavé privilégium, z ktorého sa prostí kňazi mohli tešiť len raz do roka, počas veľkej oslavy Zákona Melchisedeka.

Hymny pokračovali. Hlasy dvoch žien, vylievané do Svätého Modrého Plameňa, boli obetou a v mojom stĺpci Ducha roziskrili ohromné vlny. Naplnili ma povznesenou prítomnosťou bohov a čoskoro ma projektovali do stavu ďalekosiahlej vízie, v ktorom sa kráľovstvo zdalo byť bezvýznamne malým - jedna tenká priečka na nekonečnom rebríku svetov. Sotva som postrehol, kedy Hermína odišla a nechala Elyani samotnú pokračovať v dlhej sérii hymien, ktoré spievali bohom na slávu a vzývali ich pomoc.

Až do tohto bodu išlo všetko nebesky dobre. Ale akonáhle začala chránenka Nepoškvrnených ponúkať bohom elementálne sily, situácia sa dramaticky zhoršila. Elyanin hlas bol priškrtený a ostré svetlo bohov už pri nej nestálo.

Vysoký rituál sa zmenil na nechutný bahenný kúpeľ. Prúdila do nej záplava temného éterického slizu. Sotva som veril svojim očiam. Jej aura behom niekoľkých minút zošedla. Všetka jemná očistná práca, ktorú som za posledné dva týždne na jej energetickom tele odviedol, bola likvidovaná.

„Prestaň!" zakričal som, keď som videl, že situácia sa každú sekundu zhoršuje. „Prestaň s tým! Nemá to zmysel!"

Elyani prestala spievať hymny a obrátila sa ku mne. Nesmelo sa opýtala, „Mám uhasiť Plameň?"

„Čože?" zareval som od hrôzy pri predstave, žeby Svätý Modrý Plameň mal byť udusený.

„Je to súčasť rituálu. Na konci dňa, keď sú recitácie hymien ukončené, Plameň uhasíme."

Stiahol som si kapucňu a miernom predklone som hľadel na Modrý zázrak, s doširoka otvorenými očami. „Nuž, nuž... tak potom to znamená, že ho musíš uhasiť," vzdychol som zhrozene. „Je to tak?"

„Myslím, že... áno." Elyani videla, že mi to láme srdce.

„Nuž... nech je teda tak." Zatvoril som oči a mierne stiahol hlavu medzi plecia, akoby som očakával záplavu kozmických kliatieb.

Elyani zahájila poslednú hymnu, čo ma ihneď donútilo oči otvoriť. Žiadne blato, tentokrát. Na konci hymny priblížila pravú ruku k Svätému Modrému Plameňu, urobila posvätné gesto a zaspievala, „Sláva Bohu, ktorý bol na počiatku, ktorý je a ktorý bude!"

A Plameň zmizol.

Opäť sa otočila ku mne a rituálnym hlasom preniesla, „Všetko je dokonané."

Po niekoľkých sekundách, počas ktorých som sa sám seba pýtal, „Kde to som?", som opäť nadobudol normálnu nitku vedomia a ponáhľal sa k Elyani, ktorá si snímala závoj. „Ako sa cítiš?" opýtal som sa s úzkosťou.

Bola v slzách. „Nikdy to nedokážem! Nikdy nebudem schopná to zvládnuť!"

Po sekundovom zaváhaní som zobral Nepoškvrnenú kňažku do náručia. „Láska moja," hľadal som slová, „na zúfanie je ešte priskoro. Ešte sme nevzývali sily Podsvetí."

Zakliesnila sa mi okolo krku a hlasno zabedákala, „Čo chceš podniknúť proti špine celého sveta? Neurobíme s tým nič. Prehrali sme. Je koniec. Tento rituál patrí minulosti. Teraz..." ukryla sa v mojej kapucni a nahlas sa rozvzlykala.

Zahryzol som si do pery, neschopný nájsť vhodnú odpoveď.

Odniesol som ju do postele, ktorá bola obklopená množstvom kytíc kvetov, ktoré jej ľudia svätyne priniesli. A trpezlivo som opäť začal s čistením jej energie.

„Cítim sa ako hŕba smetí," plakala od bolesti.

„Počúvaj, toto je nič," pokúšal som sa znieť upokojujúco. „Daj mi len trochu času a všetko bude zase krištáľovo čisté."

„Ale to nie je všetko! Ja chcem mať s tebou dieťa!" plakala.

„Ach! Tak toto je ťažšie, keďže máš zostať pannou," pokúšal som sa ju rozosmiať a jemne som ju hladkal po bruchu.

Malá Elyani sa rozpadávala. „Mne je to jedno! Nechcem zostať panna! Už viac nechcem robiť tento sprostý rituál! Chcem len byť tehotná! Óóóch!" kričala.

„Krásny Orol," kolísal som ju vo svojom náručí, „moje brucho veľmi dobre rozumie, ako sa cítiš."

„Óóóch!" ronila veľké slzy zúfalstva.

Čo iné som mohol robiť ako vzývať Svetlo Bieleho Orla?

Zostúpil na nás jemný vánok Výšin a dodal našim slzám plnosť.

14.14 Vyvrúfuj ma, Drak!

Celý deň a celú noc som strávil čistením Elyaninho energetického tela. Tiež som musel vykonať elementálnu očistu živých stien a nádvoria (plného elementálneho bahna), vyliečiť šokované vavríny a opraviť moje hudobné pole. Navyše, všetky potraviny, ktoré boli uskladnené v susednej kuchyni, sa museli vyhodiť, keďže ich energia zošedla. A ku koncu noci takmer všetky kvety v spálni zvädli.

Skoro ráno, keď sa Elyani zobudila, pozrela sa na mňa a jej tvár sa rozžiarila.

„Dnes žiaden rituál!" oznámila hneď a pobozkala ma na čelo.

„Pochválený buď Pán Melchisedek!" uľavilo sa mi. Potom ma schmatla a zovrela svojimi krehkými rukami. „Čo si mi to urobil, Drak? Hladujem v Zákone!"

„Hej, hej!" luskol som prstami. „Nazýva sa to brána bezodného brucha a funguje priam zázračne. Ale mám pre teba smutné správy. Všetko naše jedlo som musel vyhodiť, takže na raňajky mám pre teba len to, čo sa mi podarilo uchmatnúť z hlavnej kuchyne," povedal som a ukázal na podnos s obilnými koláčmi a ovocím.

„Zjem hocičo," povedala, chopila sa tácky a dravo sa vrhla na koláče.

„Páči sa mi, keď ťa vidím jesť takto pažravo," vzdychol som, ako som ju sledoval. „Jednoznačne to niečo robí s mojím Drakom."

Elyani sa zachichotala. Medzi dvoma sústami sa opýtala, „Čo sa stalo so všetkými tými kvetmi? Zjedla som ich počas spánku?"

„Aj tie som musel vyhodiť. Musím povedať, že včerajší rituál bol tak trochu psychickým útokom!"

„Mm!" prežúvajúc, plne schválila moje tvrdenie.

„Nemusíš jesť tak rýchlo, láska moja, máš pred sebou celý deň."

Zasmiala sa a začalo ju drhnúť.

„Cez noc sme sa s Maryani o tebe celé hodiny rozprávali," povedal som.

„Sladký malý Drak je už ako ty, nikdy nespí?"

„Nie, to nie je pravda! Spíme - niekedy. Inak, došli sme k záveru, že tvoje energetické telo musí byť Drak-posilnené a zaštítené, aby odolalo náporu elementálneho blata."

„Ó, áno," povedala položartom, polo-panterovsky, opierajúc sa o vankúše, so zatvorenými očami a telom nežne vyzývavým. „Poď ma Drak-posilniť!"

„Elyani!" vzdychol som si.

Otvorila jedno oko, „Nejdeš ma Drak-posilniť?"

„E-e! Začneme zaštíťovaním a po večeri sa pozrieme na Drak-posilňovanie. Medzitým ťa opäť uspím."

„Zase?" protestovala.

„Ale na obed ťa zobudím!" Keď som ju kŕmil, s mojím Drakom to jednoznačne niečo robilo.

„Vieš, čo zo mňa bude, ak to niekedy dotiahnem až do sveta bohov?" povedala. „Nebeská krava!" A tvárila sa, že prežúva trávu ako krava.

„Ja potom prídem a budem ťa uctievať." Zľahka som ju pobozkal a étericky som uštipol jej lacné-brány-von na krku a poslal ju tak naspäť do blaženého spánku.

A ďalší deň som strávil prácou na jej energetickom tele. Zostúpil som do Hlbokých Podsvetí, nabral vodu z riek života a tiež drahokamy. Krištáľovú vodu som nalial do jej životných centier a meridiánov, a jej éterické telo sa začalo ligotať ako Prvotné More. Drahokamy som umiestnil do brán - perlové energie do jej pŕs, lapis lazuli do očí, trošku rubínu na pery, kopec malachitu na posilnenie obličiek a bohatstvo zlata do srdca. Do pečene som jej štedro nadelil jasného topásu. A jej pokožke sa ušla delikátna zmes zafíru a diamantu.

Maryani pomohla. Z jedného zo svojich zostupov priniesla naspäť úžasný obrovský ónyx, ktorý našla v tajnej jaskyni v Juhotartarskom mori. Žiarivý čierny kameň bol taký nabitý koncentrovanou vrúfujúcou životnou silou, že som váhal, či ho mám do Elyaninej energie vôbec vložiť.

„Si si istá, že s týmto neodtrhneme bohyni cecky?" opýtal som sa Maryani.

„Ty Dračie kura!" smiala sa na mne Maryani. A kým som stihol čokoľvek povedať, umiestnila ónyxovú vibráciu do Elyaninho brucha.

Tá sila bola taká veľká, že Elyani sa takmer prebrala z hibernácie. Na niekoľko sekúnd sa všetky kamene, ktoré som umiestnil do jej brán, rozžiarili a tma viditeľná miestnosti zaihrala lúčmi všetkých farieb.

„No nie je nádherná!" zvolala Maryani láskavo.

Dlhovlasá Marína na nás zhora zhliada.

Dojatý, zahryzol som si do pery, pripomínajúc si kruté pravidlá hry: čím bude Elyani silnejšia, tým rýchlejšie o ňu prídem.

„Taká je daiva!" smútil som.

Keď sa Elyani večer zobudila, celá žiarila. „Cítim sa fantasticky!" zvolala a natiahla sa ako mačka.

Mlčky som na ňu hľadel, vpíjajúc do seba jej svetlo.

„A tá vôňa! Tá vôňa je mimo siedmych sfér!" zavlnila nozdrami ako veterán Podsvetí. „Musel si variť celý deň."

„Nemal som čas. Muridji a Luciana nám prišli uvariť večeru."

„Nevonia to ako bežná strava, ktorá sa vo svätyni podáva." Vyskočila von z postele.

„Dal som im niekoľko nefilimských tipov. Uistili ma, že ich udržia v tajnosti," žmurkol som, napodobujúc Muridji.

„Môžeš im dôverovať!" žmurkla Elyani naspäť. „Ale čo si mi to urobil, Drak? Už celé mesiace som sa necítila taká oddýchnutá a plná energie."

Kým sa obliekala a nanášala si na tvár trochu mejkapu, stručne som zhrnul, čo všetko sa s jej telom za posledných tridsaťšesť hodín udialo. Najprv sa tomu smiala. Potom podišla ku mne a jej hlas bol nežný, „Takže si celý čas pracoval na mne."

„Musíme rýchlo napredovať! Veľmi rýchlo!" povedal som. „Dnes ráno mi Džervin opäť pripomenul, aby som sa ponáhľal. Okrem noviniek o katastrofách, ktoré prichádzajú zo všetkých štyroch kútov kráľovstva, dostal ešte hrozivejšie správy o postupujúcom rozklade polí. Noc zavýjajúcich psov je predo dvermi."

„Počúvaj," povedala odhodlaným hlasom, „ak chceš, som pripravená hneď teraz pokračovať v rituálnych praktikách."

„E-e! Potrebujem ďalšiu noc, aby som dokončil prácu na tvojom energetickom tele."

„Och, dobre! Aj tak sa na Nepoškvrnenú cítim príliš ako panter," povedala a v očiach jej zaiskrilo. „A som taká hladná!"

Chytil som ju za ruku a vyviedol ju von na dvor. „Potom, čo sme s tebou s Maryani robili, by si mala mať v žalúdku Priepasť Hlbočiny."

„Áno! Presne taký pocit to je!" posadila sa na trávu.

Kým som ju kŕmil piatimi chodmi jedál, ktoré Muridji s Lucianou pripravili, vysvetľoval som jej svoju stratégiu. „Pokúšam sa dosiahnuť, aby tvoje telo životnej sily začalo rezonovať so silami Hlbokých Podsvetí. Týmto spôsobom, aspoň dúfam, by sa malo stať takým silným a hutným, že ním nič neprenikne a blato sa od neho odrazí."

„Prečo nezačneš tým, že ma zabiješ?" povedala a naložila si do úst veľkú lyžicu Šemyazovho pyré. „Tak predsa Synovia Draka prebudili svoje sily v tvojom fyzickom tele, nie? Rozbili orech fyzickosti tvojho tela tým, že ťa nechali zomrieť v krypte." Odmlčala sa, aby si dala ďalšiu dávku pyré, potom pokračovala, „Možno keby si úplne oddelil moje telo životnej sily od fyzického tela a rozbil ho, bola by som schopná vysporiadať sa s tou nechutnou záplavou."

„Maryani a ja sme o tom rozmýšľali," dotkol som sa Lorzenovej tabuľky na mojom krku. „Ale keď sa nato Maryani opýtala Kráľa Vasúkida, radil nám, aby sme to neskúšali. Povedal, že zasvätenia tohto druhu patria minulosti. V dnešnej dobe sú už príliš nebezpečné. Potom, ako by sme ťa zabili, by sme ťa už pravdepodobne nedokázali vzkriesiť! Synom Draka sa tieto praktiky ešte daria, vďaka starobylej vibrácii, ktorú udržiavajú vo svojej hore. Ale aj tak prichádzajú aspoň o tretinu kandidátov."

„Nuž, tak potom... musí byť jediným riešením Drak-posilnenie!" povedala s úsmevom pantera a vrhla sa na obrovský zeleninový bochník druhu, aký som nikdy predtým nevidel.

„Môže byť!" vzdychol som, vložiac silu do okoloidúceho mravca.

„Povedala ti Maryani, ako to máš urobiť?" povedala a vrátila sa naspäť k pyré.

„Ani nie."

„Nuž, tak potom ja viem, ako nato," usmiala sa a pohliadla mi hlboko do očí. Zo strednej výšky nechala svoju lyžicu spadnúť do Šemyazovho pyré. Urobil to taký zaujímavý zvuk - 'plop'. Potom ma chytila za ruku a vstala. „Pre začiatok, musíš mať radostnú náladu. V tejto chvíli si trochu smutný. Tvoj Drak je potom plachý." Držiac ma za ruky, začala sa otáčať na mieste a ja som musel obiehať okolo nej. „Mysli na prvú vec, ktorú spolu budeme robiť, keď ma prídeš navštíviť do sveta bohov."

„Mm..." uvažoval som, či sa tam niekedy dostaneme.

„Kúpeľ v Prvotnom Mori?" navrhla. „Alebo pozorovať slnko, napríklad? Vieš, že hľadieť na slnko vo svete bohov je úplne iný zážitok? Žiadne slabučké trpaslíčie svetlo, aké vidíme tu v kráľovstve." Potom napojila môj Hrot na hudobné pole, čím do tmy viditeľnej vniesla šepot Lietajúcich Drakov. „Už viem! Budeš brať lekcie hudby od mojich priateľov-bohov. Je všeobecne známe, že svet bohov má najlepších hudobníkov celého rebríka svetov! Vraj si svoje tajomstvá žiarlivo strážia, ale som si istá, že u teba urobia výnimku."

Keďže som sa veľmi neponáhľal, aby som v astrálnom priestore vylúdil nejaké súvislé zvuky, Elyani prevzala kontrolu nad mojím Hrotom, napojila ho na Bieleho Orla a nechala cez hudobné pole zaznieť jeho vysoké harmónie.

Hrala s mojím Hrotom tak dobre, že som sa musel smiať.

„A budeme letieť, Drak!" donútila ma, aby som sa okolo nej otáčal čoraz rýchlejšie a rýchlejšie. „Poletíme vysoko do sfér! A keď dosiahneme vrchol siedmych sfér, ty povieš, 'Odskočme si do diaľav!' a ja na to, 'Och!'" Elyani sa zatvárila placho a úzkostlivo, „Naozaj myslíš, že by som mohla?" Napodobnila môj ochrancovský hlas, „'Ale pravdaže, Orol, môžeš ísť za mnou,'" povieš mi, a kým stihnem odpovedať, Priestorová Matica nás vystrelí hlboko do prázdnoty diaľav, takže mi konečne budeš môcť povedať tajomstvo, ktoré tajomstvom skutočne aj zostane. Lebo ak si myslíš, že Atlantída na uchovávanie tajomstiev nie je vhodná, nuž, hovorím ti, že svet bohov je v tomto ohľade ešte stokrát horší!"

Zvalila sa na trávu a presne vypočítaným manévrom ma stiahla so sebou tak, aby som pristál na Dračej bráne. „Myslíš, že by si ma mohol pobozkať a zároveň skĺznuť dole bránou?" zašepkala.

Zobral som ju do náručia a nechal som Dračí vánok vrúfovať cez bozk. Potom, držiac sa jej astrálneho tela, som skĺzol dole bránou.

Ihneď som sa ocitol v astrálnej modrej jaskyni pod nádvorím. Ale Elyani neprešla, tak som sa vrátil naspäť do môjho tela. „Nefunguje to. Čo urobíme teraz?"

„Len počúvaj," šepkala mi a v očiach mala slzy. „Ľúbim ťa. Zaľúbila som sa do teba hneď prvý deň, keď som ťa uvidela a odvtedy som ťa každý deň ľúbila o kúsok viac. Ak sa niekedy dostanem do sveta bohov, chcem, aby si ma chodil navštevovať každú noc. A chcem, aby si mi sľúbil, že prvú noc, ktorú spolu strávime, sa budeme milovať."

Drak-pobozkal som ju a prešla do nej veľká vrúfujúca vlna.

„Sľúb mi to, inak odmietam pokračovať v tom prekliatom rituále vystúpenia!" smiala sa a plakala súčasne, držiac ma v pevnom objatí.

„Sľubujem!" smial som sa a plakal spolu s ňou, „Sľubujem!" A Drak moje slová spečatil mocnou vlnou, ktorá pomaly vystúpila spod môjho tela do jej srdca.

„Och," plakala, „čo to so mnou robíš? Veď mi horí brucho!"

Prevrátil som sa na chrbát, pričom som jej krehké telo stiahol na seba, a nechal som s ónyxovou vibráciou v jej bruchu rezonovať nežné vrúfujúce vlny.

„Ohó!" smiala sa. „Teraz sa cítim ako sopka. Taký je to pocit, keď sa naladíš na vlny tvojej Matky Drakany?"

„Mm!" prikývol som a vlny som ešte trochu zosilnil. „Má byť poznávaná cez extázu. Čím hlbšie zostupuješ, tým sú vlny silnejšie."

„Úúch!" Elyani jemne vydýchla. „Ja už nechcem byť vystupujúcou bohyňou, chcem byť zostupujúcou!"

Spomenul som si na obraz, ktorý bol vytesaný do steny svätyne Draka a posadil som sa do meditačnej polohy, so skríženými nohami a vzpriameným chrbtom. Elyani som posadil do svojho lona tak, že nohy mala okolo môjho pása. Pritisol som jej telo pevne k môjmu a povedal, „Akosi mám pocit, že toto je ten správny spôsob ako na to."

„Keď sa bohovia milujú, toto je ich obľúbená poloha," zašepkala Elyani.

„Hej!" povedal som podozrievavým hlasom, „odkiaľ to ty vieš?"

„Prezradila mi to dlhovlasá Marína, už dávno."

Vzhliadol som nahor, akoby k bohom a sledoval striebristý lesk mesiaca v hmlách. Potom som pohliadol do Elyaniných očí.

Zrazu sme obaja zvážneli a otvorili sa jeden druhému.

Čas zastal. A opäť začal. Oveľa pomalšie. Našim premiešaným teplom prúdili zdola také sladké Dračie vlny, až z nich Elyani striasalo. Hravo napojila môj Hrot na hudobné pole a Dračie vlny boli prekladané do hlbokých vrúfujúcich zvukov Podsvetia. Niektoré pripomínali otrasy Zeme, iné vyvolávali obrazy obrovských vzostupných vodopádov.

Čím viac sa Elyani roztápala, tým viac rozkoše vlny prinášali a o to hlbšie som dokázal jej telo naladiť na moju Matku Drakanu. Ako vždy pri Drakovi Hlbočiny, zdalo sa, že to nemá hraníc. Viac rozkoše viedlo k väčšiemu spojeniu, a čím viac sme sa stávali jedným, tým ľahšie bolo spojiť sa s rozľahlosťou Draka. Vlny prúdili a prúdili, občas tak nežne, že sme si navzájom plakali v náručí, občas tak mocne, že zvuky hudobného poľa sa stali impozantnými a prudkými.

Potom, možno po hodinách, sa odohral dlho očakávaný zázrak.

14.15 Svet bohov, modré kaskády Života a Svetla

V čarovnej krajine modrých kaskád Života a Svetla, kde sa vtáky raja - ktoré sú také vzácne - prichádzajú páriť, a kde múdri bohovia prichádzajú hľadať inšpiráciu, dvaja synovia Apolóna oslovili dlhovlasú Marínu.

Sedela na nebeskej zemi, smutne si držiac hlavu v rukách, a nechala sa zohrievať oslepujúcimi zvukmi, ktoré vtáky vydávali.

Alumnus, ktorého pohľad je taký jasný ako svetlo vo vnútri vznešeného slnka, sa pred ňu postavil. Pér mocný si sadol k nej, položil jej ruku na plece a prehovoril k nej, „Dlhovlasá Marína, krásna duša a veľká ctiteľka nášho otca, Alumnus a ja sme leteli vysoko vo sférach, keď sa k nám priblížil vták raja. Z jeho spevu sme vyrozumeli, že plačeš."

Marína zachytila obláčik modrého Života kaskád a nechala ho zasvietiť v smutnom úsmeve.

„Porozprávaš nám o tom, Marína?" povedal Alumnus. „Povieš nám o dôvode tvojho smútku? Milujeme ťa a nikdy by sme si neodpustili, keby nám jedného dňa bohov čarovné zrkadlo odhalilo, že sme nestáli pri tebe, keď si potrebovala našu pomoc."

„Ďakujem vám, priatelia," povedala bohyňa, ktorej vlasy ukrývali tajomstvá Prvotného Mora, „ale obávam sa, že teraz sa nedá nič robiť."

„Plačeš kvôli svojej priateľke Elyani?" opýtal sa Pér.

„Naša daiva jej zničila život. Vzali sme jej všetko: lásku, zdravie, krásu, všetkých jej priateľov, všetko, čo jej životu dávalo zmysel. Dokonca ani Biely Orol už cez ňu nežiari tak ako kedysi. Krutý osud pre nevinnú dušu, ktorá nás vždy uctievala a nikdy neporušila žiaden z našich zákonov."

„Neposlal jej náš otec milosť, aby sa opäť mohla spojiť so svojim druhom, Lietajúcim Drakom?" opýtal sa Alumnus.

„Áno, a ja velebím jeho štedrosť a dôvtip, s akým inšpiroval Vysokú Radu Siedmych Nepoškvrnených. Ale Elyani bola Kniežaťom Temnôt toľko mučená, že čoskoro umrie a naše plány zlyhajú. Napriek všetkej mojej pomoci, napriek všetkým mojim modlitbám, rituál zlyháva. Od veľkého odlúčenia už naše nebeské impulzy nevládnu neobmedzene nad prírodnými silami sveta ľudí. Tam dole je súmrak bohov rýchlo vytláčaný temnou nocou chaosu."

„Ľudský život je ako výdych. Načo smútiť, keď skončí?" povedal Alumnus. „Nech Elyani nasleduje kolobeh. Nech sa opäť narodí niekde inde a začne odznova."

„Naša daiva prelomila jej časovú dráhu a uvoľnila karmické putá k Hromu a Lietajúcim Drakom," poukázala Marína. „Keď zomrie, pravdepodobne sa odkloní od cesty a bude putovať zbytočnými životmi a prázdnymi osudmi. Stratí Bieleho Orla, a ako toľko iných jasných ľudských duší, pohltí ju temný chaos, ktorý bude nasledovať po páde kráľovstva. A kto na konci zvíťazí? Knieža Temnôt."

Pér, ktorý nerád videl, že daiva vytvorila také neslávne okolnosti, sa naladil na jasné svetlo svojho otca. „Nechaj ma porozmýšľať," povedal.

„Premýšľaj rýchlo, môj krásny priateľ, lebo Elyanine dni v kráľovstve sú spočítané."

Vysoko nad jej hlavou, kŕdeľ vtákov raja spieval o jej smútku.

14.16 Konečne to prišlo!

Elyani od radosti vyskočila na nohy, „Nedokážem uveriť, že sa to podarilo!"

„Jujujujujú..." zareval som silou Draka a Elyani ma nasledovala. A tancovali sme a nahlas sa smiali, ďakujúc Matke Svetla za jej pomoc.

S očami doširoka otvorenými, Elyani do seba vpíjala jaskyňu. Zavlniac nozdrami, zhlboka sa nadýchla, „Teraz už rozumiem, prečo to stále robíš. Keď ovoniavaš vánok, je to také prirodzené!"

„Tento vánok je nič!" povedal som, „Počkaj, kým zostúpime hlbšie." A spolu sme kráčali jaskyňou modrej skaly, ktorá stála pod nádvorím.

„Nechce sa mi veriť, aké to bolo ľahké!" Elyanin úžas naplnil jaskyňu. „Pred niekoľkými mesiacmi, keď si sa vrátil z Mount Lorzen, som tak veľmi chcela prejsť cez Dračiu bránu spolu s tebou! Skúšala som to stovky krát, ale vánok ma vždy odtlačil naspäť. Tentokrát som sa ani len nesnažila! Jednoducho som skĺzla nadol spolu s tebou a vúf!"

„Mnoho Dračích síl takto funguje. Buď sú úplne mimo dosah alebo sa používajú tak ľahko, až sa čuduješ, ako je možné, že si ich nemala odjakživa."

„Také nádherné a pokojné," žasla Elyani, hľadiac na modrú skalu.

Po krátkej prechádzke som ju zobral za ruku a išli sme naspäť k Dračej bráne. „Vidíš, je to stĺpec energie." Postavil som sa do centra a pritiahol ju k sebe. „Pripravená?"

Stiahla hlavu medzi plecia a s tvárou rozžiarenou od vzrušenia, prikývla.

Vúf! Dole a dole, nesení zostupnými prúdmi Dračej brány. Zastavil som v jaskyni naplnenej žiarivým lapis lazuli.

Užasnutá, Elyani obrátila zrak k vzdialenému stropu, „Sem by sa zmestila celá svätyňa Eisraimu!"

„Tento tmavý lapis je mojím obľúbeným drahokamom Podsvetia," zdôveril som sa jej, hľadiac viac na ňu ako na jaskyňu.

Unesená čarovným pocitom z tohto miesta, Elyani sa rozbehla. Nasledoval som ju. Postupne bol lapis lazuli vystriedaný orichalkom a nakoniec sme došli k malému potôčiku. Zohol som sa, nabral trochu krištáľovej vody a ponúkol jej ju. Klesla na kolená a odpila kúsok z mojej ruky. Tá intenzívna energia spôsobila, že vybuchla do smiechu. „Toto je... mimo slov!"

Stále sa smejúc, nabrala trochu vody a nechala ma napiť sa z jej ruky. „Ďakujem. Ďakujem ti veľmi pekne. Cítim sa byť požehnaná," povedala, keď som jej bozkával ruku. „A sotva dokážem uveriť svojim očiam. Ľudia v kráľovstve nemajú ani potuchy, aké neuveriteľné poklady majú pod nohami. Kiež by tak mohli vedieť."

„A v budúcnosti sa to vôbec nezlepší," povedal som. „Vasúk raz Maryani a mne povedal, že po konci kráľovstva budú Podsvetia pre ľudské bytosti úplne uzavreté, pretože tých niekoľko tradícií, ktoré sú strážkyňami zasvätení Podsvetia, vymizne. A s nimi zmiznú aj prenosy síl."

„Znamená to, že už nikto nebude schopný schádzať sem dole?"

„Takmer nikto. Podľa Vasúka, 'Len niekoľko zasvätencov za ľudskú generáciu!' Pravdaže, vo vzdialenej budúcnosti, keď ľudské bytosti prekročia veľké vody znovuzrodenia, to bude iné. Ale to je ešte tak ďaleko... možno to nebude ani do konca tohto kozmického cyklu!"

„Chcem vidieť viac!" Elyani vstala a chytila ma za ruku. Bežali sme k ďalšej Dračej bráne, nasledujúc breh potoka. Odtiaľ sme zostupovali z jaskyne do jaskyne, od ruženínu cez žiarivý nefrit a od ligotavého striebra k čistému zlatu. Keď sme zostúpili ešte hlbšie, dosiahli sme rajské záhrady, kde sme Maryani a ja sedávali s Vasúkom. Obdivovali sme pestrofarebné vtáky, vdychovali do seba nenapodobiteľne krásne vône kvetov (jedna šikovná včela nám ukázala tie najopojnejšie) a ochutnali hrušku - čistá rozkoš, ktorú, ako tvrdila Elyani, by nám závideli aj samotní bohovia. Kráľ Nagaov by s ňou bezpochyby súhlasil.

Ako sme v hravom objatí ležali na tráve, prekvapil nás modrý jašter. Ale sľúbil, že o tom nikomu nepovie - dokonca ani svojej jašterici, pred ktorou nemal takmer žiadne tajomstvá. A pretože sme sa mu páčili, daroval Elyani jednu zo svojich hladkých zamatových šupín, ktorú si vytiahol spod ľavého pleca a sľúbil, že jej to prinesie šťastie.

Potom som Elyani preniesol v náručí naspäť k Dračej bráne, nie preto, že by bola unavená, ale preto, že sa jej páčilo, keď som ju nosil a ona mala ruky ovinuté okolo môjho krku. Hladko sme vystúpili naspäť do našich tiel, ktoré boli stále zakliesnené v milujúcom objatí.

Hneď ako otvorila oči, Elyani zašepkala, „Chcem to urobiť znovu!"

„Napríklad zajtra v noci?" navrhol som, pokúšajúc sa nevšímať si kŕčovitú bolesť v mojej ľavej ruke.

„Ani náhodou, muž Zákona! Chcem to urobiť hneď."

„Mm..." zaváhal som. „Si si istá, že ťa nebolí hlava? Keď som prvýkrát vrúfoval s Drakom, bol som v bezvedomí celý jeden deň. A keď som sa zobudil, mal som tú najukrutnejšiu bolesť hlavy v živote."

„Nie, hlava ma vôbec nebolí! A som plná energie, teraz by som ani náhodou nedokázala zaspať. Prosím, Drak, poďme ešte raz!"

„Vrúfovať alebo zostupovať?"

„Chcem obe!"

A tak sme skĺzli nadol bránou, objímajúc sa a dovolili sme vrúfujúcim vlnám, aby spojili naše energie a padali sme, až kým sme nedosiahli jedny z tých Hlbokých Podsvetí, ktoré nevyzerajú ako jaskyne, ale ako nekonečné priestory naplnené žiarivým zlatým svetlom. Vtedy a tam sme sa na požehnaný okamih mimo času stali jediným svetlom.

Vysoko nad nami - alebo to bolo pod nami? - sa zaradoval Orol.

14.17 Vlny katastrofy

Nasledujúce ráno, keď Hermína prišla kvôli rituálnym praktikám, Elyani sedela v jednom z kútov nádvoria. S hlavou ukrytou pod kapucňou môjho rúcha, ja som sedel na opačnom konci, blízko vavrínov.

Keď videla Elyaninu žiarivú energiu, Hermína bola príjemne prekvapená, „Dieťa moje, ešte nikdy som ťa nevidela takú krásnu." Dotkla sa Elyaninej hlavy a požehnala ju tým, že zaspievala niekoľko veršov Zákona.

Nasledujúc pravidlá, Elyani zostala ticho.

Trochu som sa povytiahol z tela, dúfajúc, že Nepoškvrnená šéfka sa nebude vypytovať na moje liečebné metódy.

Ona to veľmi dobre vie!

Hermína sa posadila vedľa Elyani, „Dnes budeme postupovať inak. Počas obety elementálnych síl zostanem s tebou, aby som mohla pozorne sledovať, čo sa deje s tvojou energiou."

Hrejivé slová! Hermína bola vysoko inteligentná a jej vedenie o rituáloch bolo ohromné. Možno bude vedieť nájsť riešenie. Vzýval som bohov, „Prosím, urobte dnes ráno niečo pre nás! Prosím, ukážte, že vám na nás záleží!"

Vypočuté.

Ženy začali spoločne spievať mocné hymny.

Čím dlhšie spievali, tým bola bolesť v mojej ruke horšia. Musel som sa vysunúť z tela a sledovať dve kňažky z tmy viditeľnej. Ale keď si Hermína dala ruky rovnobežne pred srdce, zvedavosť ma vtiahla naspäť do tela.

Opäť Hlasom projektovala vysoký zvuk a v priestore medzi jej rukami sa objavil Svätý Modrý Plameň. Potom jemným pohybom rúk presunula Plameň na zem pred Elyani a rituál pokračoval.

Zostaň vo svojom tele!

Ignorujúc bolesť, zostal som vo svojom tele a hľadel na Plameň. Zlatá atmosféra, v ktorej sme noc predtým s Elyani spojili naše srdcia, bola naozaj vznešená. Ale musel som uznať, že v tomto mysterióznom Modrom Plameni bola omnoho väčšia hĺbka. Pohľad naň ma natoľko pohltil, až som takmer stratil kontakt s kráľovstvom - čo bola chyba, ktorá sa nám takmer stala osudnou.

Ako som sa vznášal vo vznešených rozšírených stavoch vedomia, hlas Lietajúceho Draka zavolal,

Prestaňte!

Volanie bolo doprevádzané varovným signálom, ktorý z Priestorovej Matice vychádzal v koncentrovanom myšlienkovom formáte,

Extrémne nebezpečenstvo! Zhromaždi všetky nádoby v jednom bode a zostaň naladený na materské spojenie.

Inštinkty Bojovníka prevzali kontrolu. Okamžite som sa vtiahol naspäť do tela. Bez rozmýšľania som z celej sily zareval, „Prestaňte! Všetko zastavte!" nestarajúc sa o skutočnosť, že som tým porušil Zákon Nepoškvrnených.

Vystrašené, obe ženy prestali spievať a pozreli sa na mňa.

Krátke ticho. Svojimi bojovníckymi technikami som preskúmal priestor okolo nás.

Potom som to zbadal. „Nie!" zakričal som a rozbehol sa k nim.

Porušiac Zákon po druhýkrát, obom som im Hrot-povedal, „Zaštíťte svoju energiu! Rýchlo!"

Ako som bežal cez malé nádvorie - sotva tridsaťšesť zákonných stôp široké - zdalo sa, že čas zastal. A opäť som to uvidel: nechutnú vlnu elementálneho slizu, ktorá sa na nás valila. Bola obrovitánska, stokrát vyššia ako aury oboch žien.

Vcítil som sa do Elyaninho Hrotu a pochopil, čo sa stalo. Namiesto toho, aby Elyani len pozorovala, Hermína sa rozhodla pripojiť k praktike elementálnej obety. Kombinovaná sila ich dvoch Hlasov priniesla nekonečne väčšiu odozvu ako očakávali.

Tsunami elementálneho bahna bola na ceste k nám.

Blížila sa smrtiaco rýchlo.

Stále uprostred behu, zavolal som Priestorovú Maticu, „Pomoc! Daj mi nejaké tipy!"

V tme viditeľnej a najbližších prechodných vrstvách nastane vážny otras elementálnych síl. Vlna nezasiahne len aktuálnu pozíciu, ale tiež všetky susedné budovy. Sedem ľudských entít bude projektovaných von z tela a ďalších sedemnásť bude zasiahnutých. Očakávaj vážne straty.

„Modré kňažky!" napadlo mi a okamžite som ich Hrot-volal, „Zaštíťte sa! Valí sa na vás záplava elementálneho slizu!"

Priestorová Matica ma vyzvala, Pre obmedzenie následkov katastrofy, násilne zakotvi ľudské entity v hlbokých vrstvách Podsvetia.

Elyani, ktorá spojila svoj Hrot s mojím, správu začula. Cez mocnú ónyxovú vibráciu vo svojom bruchu sa naladila na Dračiu bránu a ponorila svoje vedomie do hlbín dolných čakier. Výsledok bol neočakávaný. Bola projektovaná von z tela a okamžite pohltená bránou. Pristála v modrej jaskyni Podsvetia hneď pod nádvorím.

Vlna nás už už išla zasiahnuť.

Zastavil som tam, kde som bol, pozdvihol ruky a zhliadol nadol. „Matka!" zareval som, vciťujúc sa do Draka Hlbočiny. A Lietajúci Drak sa stal jedným s Hadanou Večnej Múdrosti.

Čas ešte viac spomalil.

Vysoko nad nami, vo sfére Veľkého Mravca, sa do mňa vcítil ohromný, majestátny Lietajúci Drak, odrážajúc do môjho vedomia svoju nekonečnú duševnú jasnosť.

Z hlbín prežarovali zlaté priestory Podsvetia.

Džervin bol práve uprostred rozhovoru s Barkhan Zérom. Znehybnel a vyvolal vysokú silu Hromu.

Aj Teyani zacítila tú vlnu. Hrot-zavolala na pomoc Maryani.

Križovatka času. Niekoľko časových dráh spojených vo večnom okamihu.

Vo sfére Modrej Lagúny, Hermínin priateľ multidimenzionálne premýšľa o minulosti.

Prečo, keď snívam, zakaždým vidím Marínu? Bola to ona, kto vyniesol daivu?

Perseps ti dal otrávený darček. Použi ho na zastavenie nefilimských obrov!

Úbohý modrý jašter! Bolo to silnejšie ako on, musel to svojej jašterici povedať.

Lietajúci Drak vo sférach Veľkého Mravca, fascinovaný zlatým svetlom mojej Matky Drakany. Príde na návštevu.

Afelion ťa dobehol. Čierni Lovci nemali zomrieť. Mali sa stať tvojimi najcennejšími spojencami vo vojne proti obrom.

Pán Gana hrá na žeravej hviezde, na brehu Prvotného Mora.

Západné Planiny, zasiahnuté morom.

Džorandžeran sa nevrátil do Džex Belaranu. Spolu s malou skupinou mužov zostal v kraji Lazéry. Opäť sa stretnete.

Kňažky Úsvitu Stvorenia čoskoro opustia svoje telá. Nezostane ani jedna. Kto vykoná ich pohrebné rituály?

Fridrik ťa naozaj miloval.

Päť Bielych Orlov čoskoro odíde do zeme Aegypton.

Alsibyadin smútok, rovnako veľký ako jej láska k Lermonovi.

Maličká bodka vo vesmíre. Filadelfia Šesť, rovno predo mnou. Čo v tejto chvíli robí Virdžínia?

Zbohom, čierny panter.

More ohňa.

Niektoré žiale nedokáže vyliečiť ani sama večnosť.

Matka Svetla sa usmieva cez Priesmyk Večnosti.

14.18 Lorzenov výkrik

Elyani a Hermína ležali v bezvedomí na zemi.

Omráčený, podišiel som k nim.

Hrot-zavolala mi Maryani, „Zar, žiješ?"

Zaváhanie. „Chodím."

„Hneď som pri tebe, Zar. Bežím plnou rýchlosťou!"

Nádvorie bolo úplne zamorené hustou šedou energiou slizu. Ťažko sa mi dýchalo. Svätý Modrý Plameň nezhasol.

Spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, vtiahol som sa naspäť do tela a sklonil sa nad Elyani.

„Och, nie!"

Bola nažive, ale jej energetické kanály boli úplne nasiaknuté šedým blatom - už zase! Ako som na ňu položil ruku a začal čistiť jej hlavné obehy, zrak mi padol na Hermínine telo.

„Sakra! Ona zomiera!" vyskočil som k nej.

Džervin dorazil na scénu prvý.

„Džervin!" zakričal som, „Hermína zomiera. Na moje injekcie životnej sily nereaguje. Strácam ju!"

„Rýchlo ju odtiaľto zober preč!" prikázal.

Zdvihol som ju do náručia a rozbehol sa preč z nádvoria, súčasne do nej projektujúc plnú silu Draka. Závoj, ktorý jej zahaľoval hlavu, odpadol.

„Sladký Pán Melchisedek!" vykríkol som v úžase. Bola omnoho mladšia, ako som si predstavoval. Sotva staršia od Elyani. Svetlé kučeravé vlasy, ktoré jej padali na plecia, pokojná tvár ženy severu, s vysokým čelom.

Malá Maryani sa objavila, keď som letel dole po chodbe. „Ako je na tom Elyani?" opýtala sa a zmenila smer, aby mohla bežať so mnou.

„V poriadku. Ale táto umiera," zakričal som. „Ak ju stratíme, prídeme o všetko!"

Bežali sme na najbližšie nádvorie, ktoré bolo od prílivovej vlny slizu ušetrené.

Teplé telo som jemne položil na trávu. Maryani z jej hlavných kanálov vytiahla šedý sliz. Ja som jej položil ruku na srdce a stimuloval brány, ktoré Veľkí Bojovníci používajú v prípadoch ťažkého šoku.

Hermínine éterické srdce stále pulzovalo, ale jej životná sila sa rýchlo vytrácala.

Rýchlo som aplikoval celú sériu energetických manipulácií. Nič nefungovalo.

Vidiac, že som bezmocný, Maryani zakročila. Do životných brán Nepoškvrnenej projektovala masívnu dávku Naga-zlatej energie.

Ale taktiež bezvýsledne.

Hermína prestala dýchať.

„Nie! Nie! Nie!" Pozdvihol som ruky a zvrieskol na bohov, „Ale čo vlastne od nás chcete? Toto je vaša daiva! Vy ste chceli tento rituál! Teraz, keď ho už máte, poviete nám, čo chcete?" A z najvyššej výšky čistej fontány som zavolal, „Gana! Gana! Pre Bezbytostného Boha, povieš mi, čo odo mňa chceš?"

„Zar..." Otrasená agresivitou v mojom hlase, Maryani ma chytila za ruku. „Nemyslím si, že by sme pre ňu mohli ešte niečo viac urobiť."

Zachvátený zúrivosťou bojovníka, schmatol som orichalkovú tabuľku na mojom krku a prudko ňou trhol. Tenký kožený pásik, na ktorom bola pripevnená, sa roztrhol. „Lorzen! Lorzen!" zareval som celou silou Draka, „Lorzen! Vzývam tvoju silu!"

Použijúc Hlas, projektoval som výkrik Bojovníkov.

Vresk, ostrý, totálny - sila zostupujúca nadol cez Hlas.

Bol taký intenzívny, že Maryani začala kričať spolu so mnou.

Nechal som cez Hlas rezonovať Draka Hlbočiny a postupne silu zvyšoval.

Za pätnásť sekúnd večnosti sa Slovo stalo Svetlom a Svetlo darovalo život. Silou Lorzenovho výkriku bola Hermína vťahovaná naspäť do tela.

Nastalo kozmické ticho.

Hermínine éterické srdce začalo opäť pulzovať. V sekundách, ktoré nasledovali, sa jej hruď jemne nadvihla, akoby váhavo. Potom klesla a opäť sa nadvihla. Bola naspäť!

„Jujujujujú..." kričala Maryani od radosti.

Zhrozený a otrasený, pomaly som pokrútil hlavou, stále držiac orichalkovú tabuľku v ruke.

Maryani stíchla. Hermína otvorila oči.

Na krátky magický moment sme si navzájom hľadeli do očí. Nevyzerala byť šokovaná, dokonca ani prekvapená. Len svoje modré oči ponorila do mojich.

Usmial som sa, spoznávajúc tú nekonečnú nehu, ktorú som tak často obdivoval v jej hlase.

Cez Hrot sa ozval Džervin. „ Elyani sa zobúdza. Vyzerá byť v poriadku. Na jej energetickom tele si odviedol fantastickú prácu. Jej energia sa držala výborne, napriek šoku, ktorý utrpela. Všetky jej hlavné brány sú nedotknuté. Ako to vyzerá s Hermínou? "

„Je nažive. S následkami, ale nažive."

„Hej, na Nepoškvrnenú sa nesmieš pozerať!" pripomenula mi Maryani, ťahajúc ma za plece.

Stále hľadiac do Hermíniných očí, orichalkovú tabuľku som si vopchal do vrecka a zohol sa k nej. Vzal som ju do náručia a dopoly ju posadil, pričom jej hlava spočívala na mojej hrudi. „Pochválený buď Pán Melchisedek, ktorý vás priviedol naspäť do života!" plakal som.

„Zar, toto je veľmi vážne," naliehala Maryani. „Musíš sa pozerať hore a nesmieš k nej prehovárať."

Zasmial som sa a hojdal som Hermínu v náručí ako malé dieťa. „Pochválený buď Pán Melchisedek, ktorý vás priviedol naspäť do života!"

Maryani tú scénu neveriacky sledovala. Moje dokonalé ignorovanie jej zákonných pokarhaní jej úplne vyrazilo dych.

„Elyani?" opýtala sa Hermína nesmelo.

„Je v poriadku. Ale..." naklonil som hlavu úplne blízko k nej a zašepkal som, „tento rituál nebude nikdy fungovať, priateľka moja."

„Mrzí ma to," rozplakala sa Hermína. „Je mi to ľúto. Nemôžem s tým nič urobiť. Jednoducho to už nefunguje."

Skutočnosť, že rituál vystúpenia stratil svoju moc ju zjavne rozrušila omnoho viac ako masívny šok, ktorý práve zažila.

„Pokoj, moja priateľka v Zákone," kolísal som ju. „Pokoj."

14.19 Choroba, ktorá vzišla z mlynov Zákona

Keď som sa o pár hodín vrátil domov, šedý sliz bol preč a nádvorie bolo zaplavené bielym svetlom. „Sladký Pán Melchisedek, čo sa tu stalo?"

Elyani ma prišla pozdraviť. „Majster Džervin vykonal očistu," vysvetlila. Bola trochu bledá, ale jej oči iskrili a jej energia bola žiarivo čistá.

Objal som ju. „Vyzeráš nádherne. Očistil Džervin aj teba?"

„E-e! To som urobila sama! Odkedy si na mne pracoval, moje éterické telo je neuveriteľne pružné."

Zostali sme v objatí, vpíjajúc do seba mágiu našej vzájomnosti.

„A Modré kňažky?" pýtala sa Elyani.

„Päť sa ich zranilo, ale žiadna nezomrela. Maryani sa o ne postará."

„A čo Hermína?" spýtala sa. Prinútila ma sadnúť si na Dračiu bránu a posadila sa vedľa mňa.

„Vúf! Ťažká robota! Sedem životných brán prasknutých a éterika jej pravého ramena a pleca je na kašu. Bude žiť, ale neviem, či sa jej rameno ešte niekedy zotaví."

„Ako je na tom psychicky?"

„Mm..." pošúchal som si spánky. „Je to silná žena. Napriek šoku si uchovala úplnú duševnú jasnosť. Mimochodom, chceš vedieť jedno tajomstvo? Potom, ako som ju zobral naspäť do jej záhradného apartmánu, aby som vyliečil jej brány, sme sa skoro tri hodiny rozprávali. A nemám na mysli rozhovor cez môj hlas Lietajúceho Draka - len obyčajná konverzácia."

„Vážne? A o čom ste sa rozprávali?"

„Prebrali sme pár vecí. Hlavne veci týkajúce sa rituálu. Snažili sme sa nájsť schodné cesty. Prebrali sme každú jednu fázu, zanalyzovali každý detail a zapojili sme do toho aj Džervina. Ale..." potriasol som hlavou.

Elyani sa s láskou dotkla môjho líca, „Čo si Džervin myslí o tom, čo sa dnes ráno stalo?"

„Veľmi ho to neprekvapilo. S poľami to za posledné týždne išlo z kopca desivou rýchlosťou. Záplavy elementálneho slizu, ako bola táto, boli pozorované vo viacerých kútoch kráľovstva. V kraji Západných Planín sa objavila nová choroba: akýsi druh chrípky, ktorá už zabila stovky ľudí. Ako keby to obdobie sucha nebolo dosť zlé! A začal sa množiť akýsi nový hmyz. Ten likviduje tých pár kúskov vegetácie, ktorá pred suchom unikla. Džervin vraví, že toto všetko pochádza priamo z elementálneho slizu, ktoré polia chrlia. Je to už také zlé, že vôbec po prvýkrát traja vysokí kňazi Západných Planín spomenuli možnosť úplného zastavenia mlynov Zákona."

„Deaktivovať všetky polia?" Elyani sotva dokázala veriť vlastným ušiam.

„Odpáliť sieť, nič menej! Až takí zúfalí sú už. Zo všetkých svätýň kráľovstva počúvame príbehy o kňazoch, ktorí umreli po vykonaní rituálu, hlavne kňazi mlynov Zákona. A v krajoch Západných Pobreží zasiahla obyvateľstvo nepríjemná chrípka. Postihnuté sú celé dediny. Je to nejaká nová forma nákazy... a nikto nevie, ako ju dostať pod kontrolu."

„Myslí si Džervin, že mlyny Zákona zastavia?"

„Nikdy!" zasmial som sa smutne. „Nikdy, nikdy, nikdy! Aj tak je na zmeny zrejme už príliš neskoro." Ľahol som si na trávu. „A vieš o tom, že filosteropy naozaj umierajú? Nepodarilo sa mi vyliečiť Patrininho malého priateľa. Zonoteros, tak sa volal."

„Zonoteros?" Pri predstave nežného a mäkkého stvorenia s menom pomstychtivého šestnásťnohého býka bohov sa zachichotala.

„Skupinová duša filosteropov opúšťa kráľovstvo. Nikto s tým nedokáže nič urobiť."

Ľahla si vedľa mňa a ukazovákom mi zapečatila pery. „Mlč, muž Zákona! Nezabúdaj, že ty si ten, kto bude Bratov Rytierov učiť, ako sa udržiavať v radostnej nálade."

Nechal som Draka, aby sa cezo mňa usmial.

„Teraz dobré správy," pokračovala. „Požiadala som Maryani, aby pre nás zariadila stretnutie s Kráľom Vasúkom. A on súhlasil."

Prudko som sa posadil, „Ale ako si dostala odpoveď? Porušila Maryani Zákon a prehovorila k tebe?"

„Úúúch!" rozosmiala sa Elyani. „Ako si na to prišiel?"

Pozdvihol som ruky a obrátil sa na bohov, „Nečudo, že nás trestáte!"

14.20 Čerpanie z múdrosti Nagaov

Keď sme s Elyani dorazili do pokojných záhrad Podsvetí, Vasúk a Maryani boli uprostred živej diskusie.

„Moja, moja..." zlatý Naga k nám obrátil svoju obrovskú hlavu, privítajúc nás priateľským zavlnením nozdrami, „nie je to Zar Hnedého Rúcha a jeho priateľka Slečna Elyani, Nepoškvrnená?"

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Výsosť!" usmial som sa, teraz už v dobrej nálade.

Aký hlas mal tento had! Unikátna kombinácia jemnosti Ducha a sily Podsvetia. Vďaka nemu mali všetci, ktorých oslovil, pocit, že sa im chce tancovať.

„Nie, keď je mimo kráľovstva, nie je Nepoškvrnená," opravila Maryani Vasúka, „je Biely Orol!" Išla Elyani objať a sňala jej závoj, ktorý zahaľoval jej tvár.

Zamračil som sa, premýšľajúc, odkiaľ asi prišlo toto rozhodnutie.

Maryani čelila môjmu pohľadu, „Zákon Nepoškvrnených nemá žiadne ustanovenia ohľade zostupov do Podsvetia, tak sme sa rozhodli, že to bude takto," vyhlásila tónom, ktorý neponechával žiaden priestor pre diskusiu.

„Nuž, nuž, nuž..." usmial som sa, imitujúc Vasúkov hlas bez toho, že by som si to uvedomoval.

No Vasúk si to uvedomil. Ako sklonil svoju obrovskú hlavu a opäť ju zdvihol o niečo bližšie ku mne, jeho šupiny sa zvlnili a jeho čierne oči sa rozšírili.

„Ehm..." zamumlal som, cítiac sa hrozne trápne.

Maryani sa zasmiala a rýchlo zmenila tému, „Elyani, dovoľ, aby som ti predstavila Kráľa Vasúkida, Vládcu týchto oblastí Podsvetia."

S tvárou rozžiarenou užasnutým úsmevom, Elyani zákonne pozdravila kráľa, ohromená žiarivou zlatou farbou jeho sedemdesiatdva stôp dlhého tela.

Kráľ nás pozval, aby sme sa k nemu posadili a po niekoľkých zdvorilostných výmenách a rýchlom prebratí najnovších klebiet Podsvetí som načal tému našej návštevy. „Vaša Výsosť, prišli sme vás požiadať o radu ohľadne niektorých vážnych problémov, s ktorými sa momentálne v kráľovstve potýkame."

„Nuž, áno," chvenie Vasúkovej nozdry prezrádzalo, že čerpá zo svojho vševedúceho vedenia, „Maryani mi predostrela fakty - fakty dôležité i fakty podružné - a áno, povedal by som, že máte problém. Pomysleli ste na možnosť vykonania rituálu vystúpenia v Podsvetiach?"

Pri predstave, že by sme na konečnú ceremóniu mali do Podsvetí priviesť tisícsto kňazov a kňažiek Eisraimu, mi skoro zabehlo.

„Ale pravdaže!" vrhla sa na ten nápad Maryani. „Koniec koncov, striktne vzaté, pri rituále sú potrebné len Hermína a Elyani."

„Maryani!" povedal som zhrozene, „Ako by sme Hermínu dostali sem dole?"

„Nuž, nuž... Zar Hnedého Rúcha," ozval sa Vasúk, „keďže sa ti podarilo nájsť spôsob, ako do môjho kráľovstva priviesť Elyani, prečo nepoužiť rovnakú metódu u Hermíny Nepoškvrnenej?"

„Ehm..." zaváhal som a žmolil si bradu, zatiaľ čo Elyani potláčala smiech a Maryani sa chichotala.

Vasúk pomaly pohyboval hlavou sem a tam, vlniac svojimi vševedúcimi nozdrami. „Chápem," povedal. „Nuž, tak by sa možno dala nájsť nejaká iná metóda."

„Raz," povedal som, „sme so Slečnou Teyani rozmýšľali nad možnosťou vykonania rituálu v tme viditeľnej alebo dokonca v prechodných úrovniach nad ňou. Ale po konzultovaní Zákona Nepoškvrnených Slečna Teyani zistila, že rituál vystúpenia sa môže vykonať len v samotnom kráľovstve."

„To isté povedali Nepoškvrnené aj mne," potvrdila Elyani.

„Musím povedať," prikývol Vasúk, „že ma to v podstate ani neprekvapuje. A aby som vám povedal čistú pravdu, formy uctievania sú v Hlbokých Podsvetiach dosť odlišné od vašich. Čo vy nazývate Výšinami, my voláme Hlbinami a dosahujeme ich, pravdaže, zostupovaním nadol do Draka. Množstvo vašich hymien by muselo byť upravených, takpovediac obrátených hore nohami, čo by pravdepodobne zabralo viac času, ako máte k dispozícii."

„Nuž, tak dobre!" tleskla rukami Maryani, „Urobme z Elyani namiesto vystupujúcej bohyne zostupujúcu."

Usmejúc sa, Elyani si so mnou vymenila rýchly pohľad.

„Moja... Maryani," povedal Vasúk svojim pomalým melodickým hlasom, „ak by sa Slečna Elyani mala stať šťastnou obyvateľkou Hlbokých Podsvetí, potom by v budúcnosti nemohla pomáhať svojim priateľom tak, ako zamýšľa. Ľudské bytosti sú od našich svetov príliš odrezané a, čo je smutné, musím povedať, že časom to bude len horšie. A tvoji priatelia z Archívu ju potrebujú mať pri bohoch, nie je tak?"

„Pravda!" priznala Maryani.

„Vaša Výsosť," opýtal som sa, „ak by sme dokázali nájsť spôsob, akým by sa Elyani podarilo vyrovnať s obetou elementálnych síl, potom by konečný rituál mohol prebehnúť kedykoľvek. Dúfal som, že vaša nekonečná múdrosť a znalosti síl prírody by nás ohľadne tohto bodu mohli osvietiť."

„Nuž, nuž..." kým pokračoval, Vasúk podstúpil seriózne vlnenie nozdrami, „...fakt pravdivý, jednoduchý a jasný je, že sily prírody vo vašom kráľovstve sa vymkli spod kontroly. Úplne vymkli spod kontroly, povedal by som."

„Ale musí predsa existovať nejaký spôsob, akým by sa rituál vystúpenia mohol zrealizovať," naliehal som. „Vaša Výsosť, keby ste ten rituál mali vykonať vy,ako by ste to urobili?"

Vasúk na mňa dlhú chvíľu hľadel svojimi veľkými súcitnými očami, pomaly hojdajúc hlavou a vlievajúc do mňa svoju vrúcnosť. Potom povedal, „Priatelia moji, prehnitá situácia vo vašom kráľovstve sa vyvinula za stáročia a stáročia. Napriek všetkej mojej túžbe pomôcť vám, nemám žiadne magické riešenie, ktoré by dokázalo obnoviť rovnováhu síl vo vašej zranenej prírode. Keby ste odo mňa chceli, aby som vám poradil, ako vybudovať lepšie kráľovstvo v priebehu niekoľkých tisícok rokov, veľmi rád by som vám poskytol svoje náhľady na množstvo vecí - dôležitých vecí. Ale to, čo odo mňa žiadate teraz..." odmlčal sa a vzdychol. Potom namiesto toho, aby vetu dokončil, len ešte raz vzdychol.

Elyani hľadela na zem, bola veľmi skľúčená. Chytil som ju za ruku a Drak-pevne ju držal.

„Vasúk, môžeme ťa napriek tomu požiadať o pomoc?" Maryanin hlas vyjadroval naše zhrozenie. „Budeš ochraňovať Elyaninu energiu?"

„Tak ako len budem môcť, áno," prisľúbil kráľ Nagaov.

Pochopili sme, že Vasúk nám už viac nepovie, tak sme mu s Elyani poďakovali za jeho čas a pomoc a zákonne sa pobrali.

Maryani nás odprevadila k Dračej bráne. „Počúvajte," povedala, sršiac svojim bujarým nadšením, „budem sa Vasúka ďalej vypytovať na všetky možné tipy, ako by sa vám dalo pomôcť. A budem otravovať aj jeho Naga priateľov, hlavne generálov, ktorí s ním bojovali vo vojne. Tí sú obzvlášť dobrým zdrojom informácií. A kvôli jednému prastarému dôvodu, o ktorom viete, mi pomoc nemôžu odmietnuť."

14.21 Nefilimskí obri na ťažení

Keď sme sa vrátili na nádvorie, bola skorá noc. Zdrvená, Elyani si sadla na trávu, blízko toho, čo zvyklo bývať jej obľúbeným vavrínom.

„Och môj Pán Melchisedek," uvedomil som si, „veď všetky vavríny sú mŕtve!"

Elyani pohladila odumierajúce listy stromu, ktorý bol zasadený v deň jej narodenia. „Vieš," povedala, „Adya a Melchard spoločne vykonali rituál na tomto strome. Adya vedela, že ide zomrieť, a tak do stromu pre mňa vložila svetlo Bieleho Orla, aby som sem mohla prísť, keď budem smutná. A fungovalo to. Počas môjho detstva, zakaždým, keď som si sem prišla sadnúť, ma strom potešil svojou láskavou múdrosťou."

Objal som ju. Bola len tieňom seba samej, „Možno to nie je len kvôli elementálnemu slizu, že strom uhynul. Tento rituál vystúpenia mi zobral Orlove svetlo. Až kým nebola vyrieknutá daiva, Biely Duch bol stále so mnou, nech som robila čokoľvek. Teraz... ho už necítim tak silno, ako som zvykla. Čo sa zo mňa stane, Zar? Teraz, keď je rituál stratený, kde skončím?"

„Nie," povedal som Hrot-pevne, vzývajúc osvietenú prítomnosť môjho majstra, „nevzdávame sa."

„Ja zomriem, Zar. Viem to. Zomriem už čoskoro. Čo ak som úplne stratila nitku k Orlovi? Vieš, čo predpovedal Džervin o osude mnohých vysokých kňažiek našej svätyne?"

Kolísajúc ju v mojom náručí, otvoril som pole Orlovej nehy a nechal ju vyrozprávať sa zo svojho žiaľu.

„Vysoko osvietené kňažky,

Trávite svoj život v povznesených výškach,

Spočívajúc na sláve polí.

Keď sa sieť zrúti a kráľovstvo padne,

Po tisíce rokov sa pre vás nenájde žiadna svätyňa,

Kde by ste sa mohli inkarnovať.

Bezmocnými, zbytočnými, beznádejnými sa stanete,

A na tento vznešený život sa ani nebudete vedieť rozpamätať.

Až na sedem životov za sebou mnohé z vás zošalejú,

Lebo nič nebolí viac ako bolesť odrezania od Svetla."

„Hej!" protestoval som, „Ty nie si takáto. Ty nie si Modrá kňažka, si panter, žena vôle. Cez Teyani ťa Hrom vytrénoval pre budúcnosť."

„Nezostalo zo mňa nič. Cítim sa byť taká nepoužiteľná. Bezcenná."

„Bezcenná?" vykríkol som rozhorčene. „Ale veď všetci ťa chcú! Biely Orol ťa chce na Veľkom Zhromaždení. My, Lietajúci Draci, ťa chceme tiež. Postavíme ti malé pekné hniezdočko na nejakom útulnom mieste, napríklad na okraji Priesmyku Večnosti - úžasný výhľad, kopec miesta a nikdy žiadne problémy so susedmi. Ďalej ťa chce Hrom pre svojich Bratov Rytierov - a to je teda jeden chutný osud: bojovať vo vojnách Apokalypsy, čeliť Ahrimanovi tvárou v tvár, stratiť všetkých svojich priateľov a ešte mnoho iného. A pozri sa, ešte aj bohovia ťa chcú! Prečo myslíš, že hodili daivu? Lebo si myslia, že si úžasná."

„Džervinova taktika," zašomrala. „Keď niekto plače, rozosmej ho."

„Presne tak!" Dal som jej na líce veľký hlučný bozk. „Teraz počúvaj, ty veľmi dobre vieš, že to nie je tvoja chyba, že ten prekliaty rituál nechce fungovať. V týchto prehnitých časoch dokonca aj najväčší ritualisti zlyhávajú pri elementárnych úlohách, ako je privolanie dažďa alebo zaručenie dobrej úrody. To, čo sa ti deje, sa nedeje tebe, ale kráľovstvu."

V hlbokom tichu nastalo otvorenie a v tom otvorení bolo svetlo. Elyani sa ním nechala naplniť. Cítil som, ako sa pomaly uvoľňuje a necháva svoju energiu splynúť do požehnaného momentu jednoty.

Pokojným hlasom sa mi zverila, „Stále mávam tie zlovestné vízie obrov útočiacich na našu svätyňu. Počas mojich prvých týždňov v Malchaskovej veži som ich vídala po celý čas: obrovských mužov, ktorí prichádzajú, aby vyplienili našu svätyňu. Zabíjajú kňazov. Ničia sochy. Znesväcujú kaplnky. Roztápajú budovy až do základov. Potom vízie prestali, ale v posledných dňoch sa objavili zase."

„Ja viem, moja podstata Lietajúceho Draka mi rovnaké veci ukázala už niekoľkokrát. A Muridji mi prezradila, že mnoho ľudí vo svätyni prijalo podobné prorocké varovania."

Noc zavýjajúcich psov je predo dvermi. Čoskoro po nej sa začne skutočný chaos.

„Jednou z najdesivejších vecí na týchto víziách je to, že svätyňa je takmer úplne prázdna," povedala Elyani. „Vidím haly, uličky a nádvoria a nikde nie je ani duša. Máte s Namronom nejaké plány na evakuáciu svätyne?"

„Nie. Možno budú všetci mŕtvi."

Elyani striaslo, „Hovoril si o tomto s Džervinom?"

„Keď príde reč na obrov, múdry muž v Zákone začne byť dosť filozofický. Hovorí, 'Stále rozprávame o zničení kráľovstva. Ale treba si uvedomiť, že musí byť zničené niečím. Či to budú nefilimskí obri alebo niečo iné, nie je to na konci v zásade jedno?'"

„Toto mi príde..." Elyani hľadala slová, „len mierne upokojujúce."

„Pekne povedané!" zasmial som sa podľa spôsobu svojho majstra.

„Nedalo by sa urobiť niečo, čo by svätyňu ochránilo?"

„Aby som mohol bojovať proti obrom, potreboval by som armádu!"

Perseps ti dal otrávený darček. Použi ho proti obrom.

V mysli sa mi vynárali obrazy Persepsa. Priniesol mi tri darčeky: správy, zázvorovú marmeládu a mäkký kameň, pomocou ktorého sa s ním môžem skontaktovať cez ochranný štít Džex Belaranu. Použiť zázvorovú marmeládu na boj proti obrom, tak to by bol posledný zub Draka!

Marmeláda nebola otrávená. Bola pripravená s úprimnou láskou.

Vydal som zo seba dlhý vzdych, „Vieš, čo mám teraz chuť robiť?"

„Čo?"

„Spať!"

„Och! Je to také zlé, láska moja?"

„Možno nakoniec aj áno."

Keď sú veci najhoršie, muž Hromu sa smeje.

Zasmial som sa. Nechal som svojho Draka znežnieť a opýtal sa jej, „Budeš ma držať vo svojom náručí?"

„Drak spiaci v mojom náručí? Áno!" povedala nadšene. Zobrala ma za ruku a odviedla ma do izby. Zobliekla mi odev, zhodila svoje rúcho Nepoškvrnenej a zobrala ma do svojej malej postele.

„Na dnes mám ešte jednu vec, ktorú musím urobiť," posadil som sa do meditačnej polohy. „Poď, urobíme to spolu. Bude to sladké."

Posadili sme sa tvárou v tvár.

„Keď som dnes ráno pracoval na Hermíne, našiel som spôsob, ako ju napojiť na Priestorovú Maticu. Tá žena je taká svätica. Dokáže sa spojiť absolútne s hocičím, čokoľvek len chce. Takže ideme použiť Priestorovú Maticu, aby sme jej pomohli stretnúť sa s jej priateľom, Lietajúcim Drakom."

„Hermína cestovala cez sféry diaľav?"

„Nie, práve naopak. Keď bola ešte dieťa, Lietajúci Drak, ktorý bol v našich sférach na návšteve, zvykol za ňou chodiť a robiť jej spoločnosť, keď bola smutná. Myslím..." zašepkal som, „myslím si, že malá Hermína pila čaj z horkých bylín."

Byť malým Nepoškvrneným dievčatkom nebolo žiadnou ľahkou úlohou, dokonca ani pre sväticu.

„A čo sa stalo s tým Lietajúcim Drakom?"

„Jedného dňa odišiel. Vrátil sa domov. Toto ráno sa mi Hermína zdôverila, aká bola vtedy zničená, keď sa to stalo. Každú noc plakala, po celé týždne. Môžeš si predstaviť, aká bola dojatá, keď som jej povedal, že Priestorová Matica by ju cez diaľavy mohla navigovať."

Kozmické slzy v jej očiach, miestnosť naplnená jej Nepoškvrneným svetlom.

Orol sa zaradoval, „Takže napĺňaš svoju prísahu, Drak?"

„Možno." Zavolal som Nepoškvrnenú kňažku cez svoj hlas Lietajúceho Draka.

Hermína?

„Zar!" odpovedala cez Hrot.

Ako sa máte, moja vzdialená priateľka?

„Keď zostávam mimo svojho tela, zákonne dobre!"

Zasmial som sa. Obávam sa, že podobne je to u viacerých z nás.

„Ako sa má Elyani?" Hrot-opýtala sa.

Nádherne. Zajtra je pripravená opäť začať!

„Sladký Pán Melchisedek!" Hrot-vzdychla.

Ste pripravená ísť, Hermína?

„Ja som vždy pripravená opustiť kráľovstvo!"

Dal som jej pokyny, aby sa naladila na spomienku svojho priateľa a vybavila si pocit jeho prítomnosti. Potom som jej Hrot napojil na Priestorovú Maticu.

Tá ju takmer okamžite vyzvala, Vyhľadávanie úspešné. Lietajúci Drak lokalizovaný. Momentálne sa nachádza vo sfére Modrej Lagúny. Zahájte cestovanie podľa zámeru.

Ubehla menej ako sekunda a Hermína bola preč.

„Takže dnes sa predsa len udialo niečo dobré," usúdila Elyani.

„Pochválený buď Pán Melchisedek!" Zvalil som sa do horizontálnej polohy.

Ležiac vedľa mňa, Elyani ma objala. „Dnes v noci som ja Drak a ty spíš v mojom náručí."

14.22 Svet bohov, na pobreží Prvotného Mora

Pán Gana sedel na pobreží Prvotného Mora a svojou hudbou uctieval prapôvodný chaos.

Ľahká ako vánok, v diaľke sa objavila silueta dlhovlasej Maríny. Pomaly kráčala po prázdnej pláži a nechala sa napĺňať veľkolepými harmóniami, ktoré Pán Gana vyludzoval zo svojej žeravej hviezdy, nebeského hudobného nástroja.

Keď došla k Pánu Ganovi, posadila sa do piesku, po jeho boku. Dotkla sa jeho chodidiel, aby mu tak vzdala úctu, ale len rýchlo, aby nenarušila tok jeho hudobnej inšpirácie. A potom po dlhý čas bohov hľadela na Prvotné More a nechala Ganove nebeské harmónie vynášať jej city do výšin.

Gana, stále hrajúc na žeravú hviezdu, sa k nej obrátil. Jediný jeho pohľad spôsobil, že jej dlhé kučeravé červené vlasy zaihrali jeho bohatým svetlom. Potom povedal, „Takže si so Synmi Apolóna hovorila o svojej priateľke Elyani."

Počuť Ganu hovoriť je ako piť nektár. Marína sa opäť dotkla jeho nôh. „Povedali, že bude pozvaná, aby sa pridala k bratstvu."

Gana sa opäť obrátil k Prvotnému Moru, láskavo sa usmievajúc. „Koniec dobrý, všetko dobré."

„Nie tak celkom, Pán Gana. Rituál vystúpenia v Eisraime nepokračuje najlepšie, jemne povedané. Napriek všetkej pomoci, ktorú som jej zoslala, Elyani zlyháva. Všetko nasvedčuje, že sa medzi nami nezrodí."

„Stále sa môže pridať k bratstvu, aj keby sa jej nepodarilo dosiahnuť nebeské zrodenie," povedal Gana, s očami upretými na horizont.

„Ale my ju chceme mať tu, Gana!" prosila Marína sladko, čím na Ganovej tvári vyvolala pobavený úsmev. „Synovia Apolóna sú názoru, že by pre bratstvo bola nekonečne užitočnejšia, keby sa zrodila medzi nami."

„Ak ju Synovia Apolóna chcú mať tu, potom niet pochýb, že uspeje," povedal Gana, stále sa usmievajúc.

„Ale Gana, vieš, že to nie je také jednoduché! Teraz, keď je kráľovstvo od nás tak veľmi odrezané, už nedokážeme zasiahnuť tak priamo, ako sme zvykli kedysi."

Ticho bohov.

Dodajúc svojmu nebesky známemu priateľskému úsmevu náznak irónie, Gana sa opýtal, „Prišla si ma o niečo požiadať, Marína?"

„Som tvojou večnou služobníčkou, Pán Gana. Nikdy by som sa neodvážila navrhnúť ti nejaký smer, ktorým by sa malo uberať tvoje chcenie," povedala Marína úplne odovzdane. „Môžem len vzývať tvoju božskú múdrosť, s ktorou tak dobre dokážeš inšpirovať nielen ľudské bytosti, ale aj bohov samotných."

„Rozumiem," odpovedal Gana a ďalej hral na žeravú hviezdu.

Z tónu jeho hlasu, podľa zvuku jeho hudby a podľa určitých znamení vo vlnách prvotného oceánu, Marína vedela, že Gana už jej prosbe vyhovel. Od radosti zatlieskala rukami a opäť sa dotkla jeho nôh. Potom sa postavila a začala tancovať, nasledujúc bohove úžasne vrúcne harmónie.

Hľadiac priamo pred seba, Pán Gana sa ďalej usmieval.

14.23 Žatva po Ganovi

Uprostred noci som sa zrazu zobudil, akoby ma zasiahol blesk.

„Už viem!" vykríkol som víťazoslávne, „Už viem, čo urobíme!" obrátil som sa k Elyani, ktorá nespala. „Počúvaj, dostal som nápad!"

Uvedomil som si, že vôbec nevyzerá dobre. „Čo sa s tebou deje, láska moja?"

„Nemohla som zaspať. Cítim sa byť chorá. Je mi príšerne horúco. Myslím, že mám nejaký druh horúčky. A čudné sny, dokonca aj s otvorenými očami."

„Žeby Dračie prehriatie? Vôbec nie nezvyčajná vec, keď ľudia prvýkrát prídu do styku s vrúfujúcimi vlnami - s vážnymi vlnami, to som myslel." Naklonil som sa k nej, vciťujúc sa do jej horúčkovitej energie.

„Povedz mi o svojom nápade!" povedala.

„Áno! Áno! Počúvaj," povedal som nadšene, „čo keby sme v rituále zmenili jedinú vec? Namiesto toho, aby sme ponúkli elementálny sliz, čo keby sme im obetovali elementálne sily Podsvetí!"

„Ale," Elyani zaváhala, „to nie je to, čo bohovia očakávajú. Počas rituálu má bohyňa obetovať elementálne sily nášho kráľovstva."

„Počúvaj, počúvaj... rituál vystúpenia je úplne prastarý, je tak?"

„Súčasť najstarobylejšieho a najposvätnejšieho korpusu Zákona," citovala verš, ktorý bol Nepoškvrneným taký drahý.

„To nás privádza naspäť na začiatok kráľovstva, kedy boli elementálne sily stále čisté - také čisté ako za Pradávnych Dní Zeme," začal som odhaľovať svoju pointu. „Porozprávam ti niečo, čo ma Teyani naučila, keď sa o mňa starala po mojom návrate zo svätyne Draka. Začalo to komickou situáciou. Zakaždým, keď som sa cítil trápne, aby som sa nečervenal, spočíval som na mojej Matke Drakane, ale problém bol, že Teyani vtedy počula hudbu vo vnútri Zeme. Ja som to neznášal, ale ona tú hudbu milovala. Povedala mi, 'Tieto sily Podsvetia, do ktorých sa vciťuješ, zvykli za Pradávnych Dní Zeme bývať na povrchu. Zem vtedy bola mimoriadnym miestom. Podnebie bolo vždy dokonalé a všade boli úžasné záhrady a rajské ovocné sady. Aby sa nakŕmili, ľuďom stačilo pooberať ovocie, ktoré im dávala príroda. Toto ovocie bolo také bohaté, natoľko prekypovalo životnou silou, že ti stačilo odhryznúť si jeden kus a bola si naozaj zasýtená - a nielen tvoje telo, ale aj tvoja duša. Korytá riek boli vystlané zlatým pieskom a všade boli vzácne drahokamy. Nemusela si ich vykopávať, boli roztrúsené po zemi.'"

„Presne to, čo sme videli v Podsvetiach," chytila sa Elyani.

„Presne! Potom mi Teyani vysvetlila, že v istej fáze pred začiatkom kráľovstva boli všetky tieto zázraky ľudským bytostiam odobrané. Podsvetia boli zapečatené. Príroda začala upadať a to bol koniec slávy Pradávnych Dní Zeme. Ale v Podsvetiach tento pád prírody nikdy neprebehol. Podsvetia uchovávajú poklady, o ktoré sme my na povrchu už prišli."

„A tak by sme v Podsvetiach mali byť schopní nájsť elementálne sily podobné tým, ktoré boli kedysi dávno na Zemi a ponúknuť ich bohom. Je to tak?" Elyani si šúchala čelo, bojujúc s Dračou migrénou.

„Presne! Som si istý, že na začiatku kráľovstva, aj keď zlatý vek Pradávnych Dní už pominul, boli elementálne sily stále celkom čisté. Veď nie sú polia pôvodne práve o tom? Ich účelom bolo predlžovať zlatý vek tak dlho, ako to len bude možné. A tak, keby sme chceli dnes zreprodukovať rituál vystúpenia v jeho čistej forme, akú lepšiu obetu by sme mohli nájsť ako elementálov Podsvetí?" Odmlčal som sa, aby som sa vyrovnal s mučivou bolesťou v ľavej ruke. „Veď vážne, načo by bola bohom obeta zo špinavého bahna? Určite sa im budú viac páčiť šťavnatí elementáli z Podsvetia."

„Ale ako by som ponúkla elementálov z Podsvetí?" spýtala sa Elyani, ešte stále si šúchajúc čelo.

„Som si istý, že by sme s Podsvetiami dokázali nadviazať spojenie - niečo, z čoho by si mohla čerpať. Hlavne ak by nám Nagaovia chceli pomôcť." Luskol som prstami, „Musíme to vyskúšať! Dovoľ mi porozprávať sa o tom najprv s Džervinom."

Nestrácajúc čas, hneď som Majstrovi Hromu zavolal cez hlasový kanál a povedal mu o svojom nápade.

Džervin tomu venoval niekoľko sekúnd tichého sústredenia, a potom povedal, „Uvedomuješ si, odkiaľ pochádza tento nápad?"

„Ehm... nie. Len som si myslel, že je to dobrý nápad."

„Mm..." povedal a ja som vedel, že si žmolí bradu.

„Džervin, neschvaľujete tento postup?" opýtal som sa, uvažujúc, či som môjho majstra nezavolal predčasne.

„Mm..." Džervinov tón naznačoval, že sa nalaďuje vysoko do Hromu. „Zar, chcem, aby ste to hneď vyskúšali a hlásili mi výsledky."

„Elyani je chorá. Hneď ako jej bude trochu lepšie, začneme."

„Hneď teraz!" zopakoval Džervin svojim hlasom nezastaviteľného bojovníka. „Zavolaj Nepoškvrnenej a ihneď tvoju metódu vyskúšajte. A ozvite sa mi hneď, ako sa začne rituálna obeta."

„Áno, Džervin!"

„Čoskoro sa mi ozveš," zakončil to.

„Všetka sláva učiteľovi!"

Po komunikácii mi Elyani pohliadla hlboko do očí. „Vúf! Džervina som len zriedka počula takto rozprávať."

„Je to jeho stránka bojovníka Apokalypsy," usmial som sa láskavo. „Ale ako teraz nájdem Hermínu? Teraz už musí byť rozptýlená v diaľavách ako tri zrnká soli v kotli polievky. Rozmýšľam, či..."

Cez hlasový kanál sa ozvala Teyani a to ma prerušilo.

„Zar?"

„Tvoj v Drakovi, Teyani!"

„Zar, je Elyani teraz s tebou?"

„Práve ju beriem do náručia."

„Moji drahí priatelia v Zákone, musím vám povedať niekoľko dôležitých vecí." Odmlčala sa a nekonečne sladkým hlasom pokračovala, „Viete, ako veľmi vás ľúbim. Nuž, tak chcem, aby ste vedeli, že Orol vás miluje stokrát viac."

Ťažko som preglgol. Elyanine oči sa naplnili slzami.

„Teraz chcem, aby ste zatvorili oči a spolu so mnou sa naladili vysoko do čistej fontány," povedala Teyani.

Nasledovali sme ju do výšok stĺpca Ducha a stretli sme sa s Orlovou prítomnosťou. Na krátku chvíľu všetky naše starosti zmizli: Elyanin žiaľ, bolesť v mojej ruke, úpadok polí a ich nechutné zvratky, nefilimskí obri a ich ťaženie a všetko ostatné. Zostalo len všeobjímajúce Vysoké Svetlo a Láska Orla.

Kým sa naše vedomie vrátilo naspäť do miestnosti, Teyani už kanál zatvorila.

„Nádherné svetlo!" zašepkal som, povznesený Orlovým osvietením.

Nájdi Hermínu. Nestrácaj čas.

Zavolal som ju. Ako sa dalo čakať, nedostal som žiadnu odpoveď. Tak som vyvolal Priestorovú Maticu, pre ktorú nájsť zrnko duše v oceáne diaľav nebol žiaden problém v Drakovi.

Vyhľadávanie úspešné. Ľudská entita identifikovaná, rozptýlená vo sfére Modrej Lagúny. Proces kondenzovania vedomia zahájený.

Elyani a ja sme v úžase počúvali. Ale o pár sekúnd neskôr poslala Priestorová Matica ďalšiu správu, Ľudská entita odoláva procesu kondenzovania vedomia.

„Prosím, Priestorová Matica, skús trochu pritlačiť!" modlil som sa.

Entita disponuje vyšším stupňom slobodnej vôle. Nútiť ju by bolo proti etickému kódu naprogramovanému v Priestorovej Matici.

„Neexistuje nejaký spôsob, ako by sme jej mohli poslať správu?" opýtala sa Elyani.

Bol to hlas Lietajúceho Draka, ktorý odpovedal, Pravdaže existuje. Dokonca ani nemusíš použiť svoj hlas Lietajúceho Draka. Jednoducho sa z Hrotu nalaď na Univerzálnu Banku Znalostí Priestorovej Matice. Spojenie sa vytvorí okamžite.

„Poď so mnou, nasleduj môj Hrot," pozval som Elyani.

Naladiť sa na Priestorovú Maticu bolo vždy fenomenálnym zážitkom. Nebola tu len ostrá prebúdzajúca sila Hrot-frekvencií vedomia, ale tiež rozľahlosť mnohorozmerného osvietenia Lietajúcich Drakov, úplne mimo siedmych sfér. Bol to pocit úžasne prastarého vedenia a múdrosti. Priestorová Matica bola prvýkrát uvedená do chodu celé eóny pred zrodom ľudskej hierarchie. Odvtedy bola zakaždým obnovená na úsvite ďalšieho kozmického cyklu.

Mimo slov a ľudských konceptov, bola nadviazaná komunikácia. Bola okamžitá a súčasne večná - mimo priestoru a času a predsa votkaná do archetypálnej siete vzdialených astrálnych priestorov. A mala v sebe srdce. Ale nie ako malé srdce ľudských bytostí, skôr ako ako nekonečná vrúcnosť kozmického vedomia s príchuťou osvietenej prázdnoty galaktickej rozľahlosti.

Priestorová Matica oznámila,

Proces kondenzovania vedomia bol úspešne ukončený. Ľudská entita vstúpila do sfér Melchisedeka.

14.24 Iskra, ktorá darovala Život

Hermínu som našiel v slzách, ležiacu na dlážke svojho záhradného apartmánu. Hlavu mala odhalenú. Išiel som sa posadiť po jej boku, zamerajúc svoj pohľad do stropu. Moja ruka sa inštinktívne pohla k jej bránam.

Zastavil som sa, spomenúc si na Zákon jej kasty.

Schmatol som vankúš a vložil jej ho pod hlavu. Chytil som ju za ruku a zavolal pre ňu Orlove Svetlo. „Počúvajte," prosil som ju, „nemohli by sme použiť pravidlo, ktoré hovorí, že keď je Nepoškvrnená kňažka veľmi chorá, môže jej byť pridelený služobník, ktorý sa s ňou môže rozprávať? Ja chcem byť vašim služobníkom."

Hermína zostala nehybná ako kameň, Hrot-komunikujúc.

„Nie," povedala po niekoľkých sekundách. „Vysoká rada Nepoškvrnených to nepovolí." Veľmi nežne odtlačila moju ruku preč.

Môžem sa s vami rozprávať aspoň mojím hlasom diaľav?

„Áno," hlas jej od žiaľu preskočil, „prosím, rozprávajte sa so mnou, Lietajúci Drak. A ja k vám prehovárať môžem. Ale rada Nepoškvrnených moje liečenie nepovolí, ani vám, ani nikomu inému."

Hermínina bolesť na moju hruď ťaživo doliehala. Jej životné brány boli stále napoly prasknuté, pravá strana jej energetického tela sa zmenila na kašu, jej pravá ruka bola paralyzovaná.

Keby tak rada Nepoškvrnených mohla ísť k Azazelovi a stratiť sa!

„Mlčte, muž Zákona!" povedala svojou mimoriadnou mäkkosťou. „Nesúďte to, čo nepoznáte."

Keď som sa s vami včera rozprával, mali ste kvôli tomu problémy?

„Tieto veci nie sú také, ako si predstavujete, priateľu," usmiala sa. „Nepoškvrnené nikdy nikoho nesúdia a nikdy nikoho netrestajú. Ak sa pridržiavame našich prísnych pravidiel, nie je to z úzkoprsosti, ale preto, že nám záleží na Výšinách - nie na našom živote tu dole."

Musí existovať niečo, čím by som vám mohol pomôcť.

„Sféry Modrej Lagúny sú úžasné, Zar. Neuveriteľne úžasné. A Lietajúci Drak... Keď som bola dieťa, nikdy som si neuvedomila, aký je osvietený. Nech vás Pán Melchisedek požehná za to, čo ste mi dali."

Pre ňu tá cesta netrvala jednu noc. Skôr ako niekoľko mesiacov.

Nechala do mňa prúdiť svoje Vysoké Svetlo. „Teraz mi povedzte viac o tom nápade, ktorý ste spomenuli, keď ste ma volali naspäť."

Použijúc svoj hlas Lietajúceho Draka, podujal som sa vysvetliť jej, prečo si myslím, že elementálne sily Podsvetia by sa mohli použiť ako obeta namiesto elementálov kráľovstva.

„Vážny odklon od rituálnej procedúry," povedala Hermína zamysleným hlasom. „Musím sa na to opýtať rady Nepoškvrnených. Ale..." na sekundu sa odmlčala, „ak by som k nim mohla pripojiť váš Hrot a dovoliť im, aby vás prečítali, mohla by tu byť väčšia šanca, že by s tým súhlasili."

Dovoliť rade Nepoškvrnených bosoriek čítať v mojej duši? Nikdy za sedem kozmických cyklov!

Povedz áno!

Zhrozený, ihneď som Hrot-zavolal Džervinovi a vysvetlil mu situáciu. K môjmu nezákonnému úžasu, okamžite Hrot-odvetil, „Urob to!"

„Ale Džervin, ak im otvorím môj Hrot, dozvedia sa všetko o Archíve."

„Tieto ženy patria medzi najväčšie svätice v kráľovstve. Môžeš im dôverovať tak, ako dôveruješ Hromu. Naše tajomstvá budú rešpektovať."

Len ťažko som to Hrot-preglgol, ale „Všetka sláva učiteľovi!"

Mierne som stiahol hlavu medzi plecia, otvoril Hrot Hermíne a nechal ju napojiť ma na radu Nepoškvrnených.

Čo sa bude diať?

Nič!

O zlomok sekundy neskôr Hermína oznámila, „Moje Nepoškvrnené sestry váš návrh prijali."

„Už?" Ako je to možné? Necítil som vôbec nič, dokonca ani zo samotného Hrotu. Čo znamenalo, že akcia mi úplne unikla.

Záhadná kasta, tieto Nepoškvrnené.

Hermína povedala, „Poďme!" a k môjmu úžasu sa postavila.

Odkiaľ beriete silu na to, aby ste dokázali vstať, Hermína?

„Z môjho tela nie, to je isté!" Krívajúc, pomaly prešla k svojej posteli, aby si zobrala svoj biely závoj.

Ste v poriadku?

„Moja duša žiari. Komu záleží na tele?" Zahalila si hlavu.

Niet pochýb, že na Mareka, Veľkého Bojovníka, by táto žena urobila dojem. S pokorou v srdci som ju nasledoval po chodbách svätyne. Vďaka Pánu Melchisedekovi, že sa presťahovala do záhradného apartmánu, ktorý pre ňu Muridji a jej pomocníčky pripravili. Na Elyanine nádvorie to odtiaľ bolo oveľa bližšie ako z Malchaskovej veže. No aj tak to chvíľu potrvalo, kým sme tam dorazili.

Mal som kopec času rozmýšľať, prečo rada Nepoškvrnených prijala môj plán tak pohotovo.

Kto povedal, že ho prijali rýchlo? Vo Výšinách sa eóny zvažovania a osvietených konzultácií s bohmi a anjelmi môžu odohrať za menej ako ľudskú sekundu. Pomohla vysoká bytosť.

Vysoká bytosť? Aká vysoká bytosť?

Momentálne sa na to nepokúšaj prísť. Zajtra sa s ním stretneš. Až vtedy si uvedomíš, koľko si mu dlžný.

Znamenalo to, že môj nápad by mohol fungovať? Náhle naplnený nádejou, naladil som sa vysoko do čistej fontány.

Bohovia sú nepredvídateľnejší, ako si myslíš. Nikto nemôže dopredu vedieť, či obetu prijmú. Ak áno, rituál uspeje. Ak nie, Elyani sa ocitne v mimoriadne obtiažnej situácii - opustiac svoje telo, bude mŕtva pre fyzický svet, ale neschopná vystúpiť do sveta bohov. V jej súčasnom stave emočného vyčerpania sa môže prihodiť čokoľvek.

Už takmer svitalo. Keď sme došli na nádvorie, Elyani sedela na Dračej bráne. Hermína prešla k nej a zrútila sa na zem. Ležala na tráve a snažila sa načerpať nejakú silu.

Jej bolesť bola ťaživá.

Elyani a ja sme sa pre ňu naladili vysoko na Orlove Svetlo. Bolo to ľahké. Po meditácii s Teyani, Orlova prítomnosť nádvorie neopustila.

„Ďakujem vám," povedala Hermína po niekoľkých minútach. Posadila sa a dala Elyani pokyn, aby začala s hymnami rituálu.

Elyani spievala. Hermína bola ticho.

Keď nastal čas zapáliť Modrý Plameň, Hermína povedala, „Dnes, dieťa moje, budeš musieť urobiť gesto Plameňa ty. Ja nemôžem hýbať pravou rukou."

Elyani si dala ruky rovnobežne pred seba a vytvorila pole energie spojené so svojim srdcom. Hermína Hlasom projektovala vrieskavú mantru, ktorá okamžite manifestovala záhadný Modrý Plameň.

Projektujúc do Plameňa svoj Hlas, Elyani pokračovala v rituále.

Medzitým som sa Hrot-spojil s Maryani. Tá bola mojím plánom len stredne nadšená. „Naozaj si myslíš, že by to mohlo fungovať?" Hrot-pýtala sa ma. „Takáto obeta bude určite lákavejšia ako to smradľavé bahno, ktoré hnije v prírode kráľovstva. Minulú noc, počas stretnutia s pätnástimi Vasúkovými najosvietenejšími priateľmi, padol rovnaký návrh. Ale Lord Sarpaling, Naga, ktorý žil s bohmi niekoľko sto rokov, povedal, že nikdy nevidel, aby takýto typ obety prijali."

„Maryani, ja mám v túto myšlienku tak nejako dôveru."

„Dúfam, že si uvedomuješ, že až do konca rituálu vôbec nebudeme tušiť, či sú bohovia spokojní. Tento bod som prebrala ako s Nagaami, tak aj s Teyani. Ak na konci finálnej praktiky bohovia prejavia záujem, manifestujú svoju prítomnosť vo forme obrovského svetla, ktoré sa bude vznášať nad obecenstvom. Ale ani to ešte nebude zárukou, že si Elyani vezmú."

„Máš nejaké iné riešenie, Maryani?"

„Nuž... nie."

„Nuž, tak zatiaľ vyskúšajme moju metódu," uzavrel som to a začal jej vysvetľovať detaily môjho plánu.

Keď už takmer mala začať fáza rituálneho obetovania, Elyani prestala s recitáciami hymien.

Išiel som si k nej sadnúť. „Ďalej pokračuj s hymnami elementálnej obety. Ale namiesto toho, aby si sa otvorila silám prírody okolo nás, otvor sa Dračím vlnám, ktoré ti s Maryani budeme posielať."

„Mám sa naladiť na Dračiu bránu a pokúsiť sa čerpať energie spod Zeme?"

„Nie, z Dračieho vánku by si ochorela. Maryani a ja budeme vánok filtrovať a potom ho nasmerujeme do tvojich dolných čakier. Takže tvoja úloha bude priamočiara: vciťuj sa do vrúfujúcich vĺn, ktoré prichádzajú z dolnej časti tvojho tela a obetuj ich bohom."

Po niekoľkých sekundách modlitby Elyani opäť pokračovala v spevoch.

Spojil som svoju energiu s Maryani. Ambasádorka Nagaov zaujala pozíciu v Dračej bráne, hlboko pod nami. Vytvorila vzostupný tok vyberaných zlatých vĺn, ktoré som ja odrážal do Elyaniných dolných čakier.

Kvalita Elyaninho Hlasu sa ihneď zmenila: začala ňou pretekať istá radosť a bujarosť. Z jej úst sa liali farebné vlny energie a napájali Svätý Modrý Plameň.

Maryani postupne zvyšovala intenzitu svojich vĺn. Sila v Elyaninom Hlase príslušne narástla. Vnímajúc jej povznesený stav, zazvonil som na poplach.

„Už teraz sa Drak-prehrieva!" Hrot-zavolal som Maryani.

„Mám znížiť intenzitu?" spýtala sa.

„Nie!" Hrot-zakročil Džervin. „Zvýš ju."

„Spálime ju," Hrot-varoval som. „Na konci praktiky sa zrúti na zem na kôpku."

„Maryani, zavolaj na pomoc Vasúkida!" prikázal Džervin.

V Elyaninej aure sa okamžite objavila nezameniteľná zlatá príchuť kráľa Nagaov.

Maryani ešte viac zvýšila intenzitu.

„Koľko hymien zostáva do konca obety elementálov?" Hrot-spýtal som sa Elyani.

„Sedem," Hrot-odpovedala, zatiaľ čo spievala.

Môj Drak bol zaplavený toľkým zlatým svetlom, že som sa musel veľmi usilovať, aby som dokázal zostať v kráľovstve.

Elyanin Hlas bol čoraz viac a viac nabitý, vrúfujúci silou Podsvetia. Cítil som jej úžasné povznesenie a tancujúcu extázu v nej a vôbec sa mi to nepáčilo. Mohlo to mať katastrofálne následky. Dračia blaženosť je mocným liekom. Človek si na ňu musí zvykať postupne, inak dokáže zabiť.

„Zvýš intenzitu!" Hrot-prikázal Džervin.

Elyanin Hlas sa stal obrovským ohňom, ktorý sa vlieval do Svätého Plameňa. A k môjmu úžasu sa veľkosť Modrého Plameňa začala zväčšovať. Čoskoro bol už štyri zákonné stopy vysoký a stále rástol.

„Dračie prehriatie dosahuje nebezpečné úrovne," opäť som Hrot-varoval. „Myslím, že by sme si mali dať prestávku."

„Ideme ďalej!" povedal Džervin.

„Koľko hymien ešte?" Hrot-opýtal som sa Elyani.

„Štyri!" Hrot-odvetila. „Ale cítim sa fantasticky! Fantasticky!"

„Zvýš energiu!" Hrot-pokynul Džervin Maryani.

Svätý Plameň bol takmer sedem zákonných stôp vysoký. Z Elyaniných úst sa liala záplava svetla nabitá neodolateľnou mágiou Pradávnych Dní Zeme, keď mladé sopky oslavovali hromovú moc Kozmického Ohňa a všadeprítomné žily rubínovočervenej lávy odrážali plamennú slávu Siete Lásky, svieže titanské sily dupali po čiernej zemi, šíriac svoj entuziazmus do všetkých smerov, príroda sa ošívala pod návalom adolescentných túžob a z jej plného plodného lona prúdili záplavy nových a extravagantných tvorov. Držal som sa jadra Drako-vosti, aby som sa nerozpadol pod tlakom tejto nadmiery života, tohto plamenného uragánu, záplavy Hlasu. Bolo to ako byť naspäť v krypte smrti v Mount Lorzen.

„Džervin," Hrot-prosil som svojho majstra, „nie som si istý, či by samotní Veľkí Bojovníci Mount Lorzen dokázali zniesť takúto intenzitu."

„Čo hovorí Vasúkidas?" Hrot-opýtal sa Džervin.

„Zhruba to isté," Hrot-odvetila Maryani po konzultácii s kráľom Nagaov.

„Pokračujeme!" prikázal Džervin.

Svätý Modrý Plameň narastal do šírky, oblizujúc naše aury, pripravený pohltiť nás. V Drakovi to spúšťalo čudné záblesky, nekonečno, ktoré sa stalo svetlom, hmkajúc si Pieseň Stvorenia a predčasne odrážajúc ozvenu fanfár posledného dňa, keď je všetko dokonané a všetka hmota sa rozplynula.

„Koľko hymien do konca?"

„Dve."

„Matka Svetla, zmiluj sa nad nami!"

Elyanina aura, dvadsať zákonných stôp vysoký plameň, svätyňa svetla, hutné zlato s pestrofarebnými iskrami, ľúbim ťa, modrejšie ako Modrá Lagúna, kráčam po hrane času a bezčasovosti, keď sme ty a ja boli deťmi v nekonečnosti, tryskajúci purpurový oheň, zrýchli, Kartendranath zhliada nadol z kaskád Života a Svetla, dva vtáky raja sa pária, pamätám si koniec času, zrýchli, Fridrik je mŕtvy, Lovci sa vrátia, Lord Proston povie áno, Virdžínia, 997, Hiram, kráľ Miesta Bez Hraníc, Vivyani už nie je v jaskyniach zúfalstva, zrýchli, Ganova helma Filadelfia Šesť ohnivé more bohovia sú múdri Kartendranath pripravil trisek Nebesá Zjavenia...

„Džervin, strácam niť! Pomoc!"

„Drž sa Hromu!"

Hlasný výkrik, „Dosť!"

Elyani okamžite prestala spievať.

Postaviac sa silou Boha, Hermína opäť zakričala, „Dosť!" Pomocou hlbokej Hlasovej projekcie nechala Modrý Plameň zmiznúť.

Maryani prerušila vzostupný tok zlatej lávy. Veľkosť Elyaninej aury sa v okamihu zmenšila o tri štvrtiny, čím sa dostala takmer na svoju normálnu veľkosť. Ale stále horela zlatom Podsvetia, mágia Prastarého sveta, tryskajúci purpurový oheň, farebné iskry, Modrá Lagúna a Múdry Pavúk, stíhači na skalénach zapaľujú všetko, čo im stojí v ceste, Biele Osvietenie Orlovho letu na Okraji Výšin.

V tom podivnom tichu Elyani vstala, akoby v tranze.

Postavil som sa spolu s ňou, ale neodvážil som sa jej dotknúť. Pokúšal som sa držať jej energiu, ale kde je ten Drak, Mount Lorzen pod mojimi nohami, cítim sa byť taký rozľahlý.

Obrátila sa a začala pomaly kráčať. Jej duchovná prítomnosť zahalila celú svätyňu, Veľký Mravec ju z diaľky sledoval.

S Hermínou sme ju očami sledovali, zadržiavajúc dych.

Elyani pomaly došla k vavrínu a priložila ruky k jeho listom. Po eóne zhustenom do sekundy priložila obe ruky na konáre a strom zaiskril gigantickým plameňom energie, ktorý vyšľahol nad terasu na vrchole našich spální.

Hľa! Pradávne Dni boli naspäť, hrozivé a krásne, ako sto Nagaov ponárajúcich sa do oceánu poslednej hmoty.

Oheň mal v sebe Život a Život prešiel do stromu.

A v Živote bolo počuť úžasný zvuk, Hlas, ktorý prichádzal priamo z transcendentálnych Výšin a šepkal všetky tajomstvá stvorenia, počínajúc Veľkým Úsvitom, ktorý vedel všetko dávno predtým, ako o tom ktokoľvek začal premýšľať, ako spieval pred počiatkom a navždy bude spievať, pieseň bez konca...

Plameň náhle zmizol. Všetko znehybnelo.

Kráľovstvo bolo naspäť. Jeho hmly. Hluk svätyne v diaľke.

Elyani klesla na kolená.

Hermína dáva svoj život za Elyani a za teba.

Vydesený, obrátil som sa k Nepoškvrnenej. Nehybne stála, hľadiac na Dračiu bránu. Kým som sa do nej stihol vcítiť, ozval sa Džervin, tentokrát cez tmu viditeľnú. „Rituál vystúpenia musí prebehnúť zajtra ráno," povedal svojim pokojným, apokalyptickým hlasom.

„Čože? Ale Džervin, veď sme túto novú metódu len teraz prvýkrát vyskúšali. Vôbec netušíme, či bude fungovať. Nemali by sme počkať, kým bohovia zošlú znamenie, či sa im naša obeta páči?"

Hermína, ktorá to už Hrot-konzultovala so svojimi sestrami, Džervinovi odpovedala, „Rada Nepoškvrnených súhlasí. Zajtra ráno."

14.25 Posledná noc s Elyani

Po šialenom dni, počas ktorého všetci vo svätyni pobehovali všetkými smermi, aby pripravili hlavnú kryptu na finálnu fázu rituálu vystúpenia, som sa vrátil na nádvorie.

Cítil som sa byť nevýslovne vyprahnutý. Ale neprekvapilo ma to. Už od začiatku som vedel, že hneď ako sa nájde riešenie, o Elyani prídem. Ale Džervinove náhle rozhodnutie môjho Draka šokovalo. Sprvu ma jeho verdikt zanechal v priestore, kde mi všetko pripadalo neskutočné. Naozaj Elyani zajtra opustí kráľovstvo? Ale ako plynuli hodiny a hlavne, ako som išiel do krypty a zúčastnil sa nácviku hymien, ktoré mal na úvode rituálu spievať veľký počet kňazov, moju myseľ objala mrazivá realita: za menej ako deň bude Elyani mŕtva. A nebola tu žiadna záruka, že sa medzi bohmi skutočne zrodí. Ako Džervin a Teyani dostatočne často opakovali, „Mysle bohov, tie ľudské bytosti nikdy nemôžu poznať!" Nemali sme žiaden spôsob, ako by sme mohli vytušiť, či nesmrteľní našu neobyčajnú obetu prijmú.

Vystupujúcu bohyňu som našiel sedieť na kolenách na Dračej bráne. Stále bola zahalená tou nežnou Orlovou prítomnosťou, ktorú na nás Teyani predtým zniesla. Nádvorie vyzeralo prekvapujúco normálne, keď sa zobralo do úvahy osvietené šialenstvo nášho nácviku.

Išiel som sa pred Elyani posadiť. Dlho sme si navzájom mlčky hľadeli do očí.

Potom moju pozornosť zaujal vavrín. V jeho listoch sa objavila éterická žiara. „Pochválený buď Pán Melchisedek! On žije!"

„Plameň Života ho k nám vrátil."

„Až sa mi nechce veriť, že si sa dokázala vysporiadať s toľkou silou!" Počas dňa som sa s ňou niekoľkokrát Hrot-spojil, aby som sa uistil, že nemá žiadne symptómy Dračieho prehriatia. Ale vďaka ochrane Nagaov nemala ani tú najmenšiu horúčku, či bolesť hlavy.

„Jediný následok je ten zvyčajný... spaľujúca túžba, ktorá by ma dokázala primäť k čomukoľvek, len aby som s tebou mohla mať dieťa."

„Nuž, nuž..." objal som ju, „Vasúk, inšpiruj ma!"

„Čo urobíme s týmto problémom?" dokončila moju vetu pomalým hlbokým hlasom kráľa Nagaov.

„Nič, presne to!" Zmenil som tému. „Bola Hermína dnes ráno spokojná s rituálom?"

„Áno. Ak ho musela prerušiť, bolo to len z toho dôvodu, že Svätý Modrý Plameň ma už už išiel pohltiť. To sa má stať len počas finálnej fázy."

„Takže takto to prebehne?" opýtal som sa. „Budeš bohom ponúknutá cez Modrý Plameň?"

„Plameň nesie obetu bohom," citovala Elyani dobre známy verš, ktorý sa týkal všetkých ohňových rituálov. Ale v tomto prípade nadobudol celkom iný význam. Nebol to žiadny obyčajný oheň, ktorý sa mal na tento rituál použiť, ale mysteriózny Modrý Plameň. „Zajtra, po obete elementálov Podsvetia, budem ja sama konečnou obetou," povedala.

„Vstúpiť do Modrého Plameňa!" urobil som svoj hlas nadšeným, spočívajúc hlboko na Drakovi, aby som udržal slzy. „To musí fungovať! Ako by bohovia mohli odolať takej nádhernej obete?"

Po dlhom objatí sa Elyani opýtala, „Povedal ti Džervin, prečo chce, aby rituál prebehol zajtra?"

„Do svätyne každý deň prichádzajú nové katastrofické správy," usmial som sa optimisticky. „Budovy vo všetkých krajoch šalejú. Na nesprávnych miestach im rastú nezákonné hrče. A nová choroba, ktorá začala na Západných Pobrežiach, sa šíri hrozivou rýchlosťou. Zabíja tisíce ľudí a zdá sa, že nič ju nie je schopné zastaviť. A v Západných Planinách, po všetkých tých mesiacoch sucha, hrozí hladomor. Ľudia sú zúfalí. Vyskytli sa už aj nejaké výtržnosti. Kráľ vyslal tri batalióny, aby tam obnovili poriadok. Takéto veci sa dejú po celom kráľovstve. Bahno, ktoré teraz z polí prúdi, je horšie ako kedykoľvek predtým."

„Tá zlovestná noc zavýjajúcich psov... tá by mohla začať pokojne aj túto noc," povedala Elyani mäkkým hlasom.

Prebehli po mne zimomriavky. Tak to by bol posledný zub Draka!

Snažil som sa nájsť nejaké upokojujúce slová, „Láska moja, mohlo to byť už minulú noc, noc predtým alebo v podstate ktorúkoľvek noc za posledné mesiace."

Ale to vôbec nebolo upokojujúce. Pozrela sa na mňa.

Noci zavýjajúcich psov bude predchádzať fáza paradoxnej jasnosti. Dobré pre vás, zlé pre nefilimských Lovcov. Súmrak Zákona.

„Dobre!" Chytila ma za ruku, „Chcem ísť s tebou sledovať západ slnka." A tak sme si išli sadnúť na strechu Modrých kňažiek.

Sediac v Orlovej atmosfére nekonečnej nehy, vpíjajúc do seba prítomnosť toho druhého ako drahocenný nektár, mlčky sme pozorovali, ako hmly sčervenali a postupne stmavli. Potom sme sa vrátili naspäť na nádvorie a začali preberať stratégiu.

„Zajtra," povedal som, „Maryani zaujme pozíciu pod kryptou. Hovorí, že na to, aby vytvorila vzostupný prúd elementálov Podsvetia, Dračiu bránu nepotrebuje. Dnes popoludní sme to nacvičovali. Ja som stál v krypte a prijímal Dračie vlny, ktoré mi posielala. Fungovalo to veľmi hladko. A preto, čo sa teba týka, by situácia mala byť úplne rovnaká ako dnes ráno, odhliadnuc od toho, že nebudem sedieť vedľa teba. Budem v obecenstve, spolu s Džervinom, Lermonom a Vlnkom."

„Myslím, že by si mal byť so mnou na pódiu!"

„To si myslí aj Muridji," prezradil som jej. „Keď sa dozvedela, že nebudem sedieť po tvojom boku, bola rozhorčená. Ale múdra Hermína trvala na tom, že to tak musí byť. Musí to mať niečo dočinenia so Svätým Modrým Plameňom. Predstav si, že by narástol natoľko, že by pohltil aj mňa! Mohol by som sa vypariť až do Výšin!"

„Alebo by si nás bohovia možno zobrali oboch!" povedala. Vzdychol som, uvažujúc, aké by to bolo, stráviť spolu noc vo svete bohov. Tiež na to myslela, ale ani jeden z nás to nespomenul.

Primäl som ju, aby si ľahla na trávu a moju ruku som nechal prechádzať ponad jej telo, posilňujúc jej brány, vlievajúc do nej životnú silu a súčasne ju držiac za ruku.

Poslednýkrát som ju liečil.

Drak, Drak, nenechaj ma prepuknúť v slzy a zrútiť sa!

Hrozil som sa urobiť čokoľvek, čo by mohlo narušiť jej energiu alebo ohroziť jej šance pri veľkej skúške.

Keď som skončil, začal som odznova. A na konci druhého kola sme sa obaja zhodli na tom, že je potrebné tretie kolo. A štvrté, lebo nič v Zákone nehovorilo, že by sme nemali.

Opýtal som sa jej, či chce niečo na večeru.

„Musím sa postiť," povedala. „Vedel si, že v čistej forme rituálu má vystupujúca bohyňa, kým podstúpi finálnu praktiku vystúpenia, stráviť desať dní postením sa v totálnom tichu?"

„Mám ťa teda nechať osamote?"

„Och, nie!" zovrela ma vo svojom objatí. „Hermína hovorila, že v našom prípade na tom nezáleží. Ticho má vystupujúcu bohyňu oslobodiť od všetkých vplyvov. Ale keďže budem od teba počas rituálu aj tak prijímať vrúfujúce vlny, povedala, že dnes v noci môžeme pokojne zostať spolu."

„Čo ešte hovorila?"

„Vystupujúce bohyne by mali byť extaticky šťastné, takže nesmiem plakať. To je ďalší dôvod, prečo Hermína chce, aby sme dnes v noci boli spolu. Povedala, že tak budem plakať menej."

„Hermína je anjel." Modlil som sa k Drakane, aby vniesla na tvár vystupujúcej bohyne trochu radosti.

„Niečo som ti pripravila," povedala a zmizla v miestnosti. Keď sa vrátila, niesla veľkú šálku. „Dračie mlieko," oznámila.

Spomenul som si na deň svojho prvého zostupu do Podsvetí.

„Máš ten obraz stále so sebou?" opýtala sa.

„Až do konca času! Sedela si tu, rovno predo mnou. Ako prvé si povedala, že Dračie mlieko mi možno zachráni život. Potom si mi prikázala, aby som si prezrel nádvorie a vryl si ten obraz do pamäti. Ale ja som od teba nedokázal odtrhnúť oči."

Posadila sa tesne vedľa mňa a podala mi šálku. „Dnes, keď som pripravovala tento nápoj, som pochopila, že Dračie mlieko vôbec nie je také, ako som si myslela."

„Povedz mi o tom!" povedal som a nápoj som automaticky začal oňuchávať.

Láskavo sa usmiala a ja som vedel, že si spomína na historku o Ňuchajúcom Drakovi. „Tajomstvo je, že prísady nič neznamenajú!" zdvihla ruky. „Slúžia len nato, aby ti pomohli predchnúť nápoj vrúfujúcou silou Draka."

Trochu som si odchlipol. Ihneď to v mojej energii vyvolalo svieže malé bublinkavé vlny energie. „Drak-lahodné!"

„Ak by si ty pripravil nejaké Dračie mlieko," povedala, „mohol by si doň vložiť toľko sily, že keby sa z neho niekto napil, váľal by sa od smiechu po zemi, mal by vízie siahajúce až do diaľav..."

„...ale keďže som sa zo svojho prvého zostupu vrátil príliš neskoro nato, aby som bol hodný prijať tajný recept, to sa nikdy nestane," povedal som svojim hlasom úbožiaka a prehnane vzdychol.

„Óch! Nehovor tak! Ak chceš, ja ti ten recept dám."

„To by si urobila?" bol som viac dojatý ako úzkostlivý dozvedieť sa ten recept.

„Ľúbim ťa!" zvolala. Keď som videl, že sa ide rozplakať, hneď som sa zatváril hravo a prosil ju, „Povedz mi ho, už sa neviem dočkať! To tajomstvo som chcel poznať tak dlho!"

Jej pery sa priblížili k môjmu uchu a začala mi šepkať ten recept.

„Čože?" zvolal som čoskoro s nefalšovaným úžasom. „Tomuto nedokážem uveriť! Musíš žartovať v Zákone."

„Ani náhodou. Je to čistá pravda," vyhlásila. „A to nie je všetko..."

Ako pokračovala, smial som sa a užasnuto som zatlieskal.

„Ďaleké Podsvetie!" To zjavenie ma úplne ohúrilo. „Nečudo, že to tajomstvo bolo tak dobre strážené! Mala si pravdu, pravdepodobne mi to zachránilo život!"

„To je celé. Teraz už vieš všetko o Bielych Orloch," uškrnula sa Elyani. Potom zvážnela a prehovorila priamo z čistej fontány. „Poviem ti ďalšie tajomstvo. Vieš o tom, že v budúcnosti budeš Bielym Orlom?"

Zvedavo som pohliadol do jej očí, v nádeji, že z nich vyčítam nejaké vysvetlenie.

„Je to pravda," povedala. „S Teyani sme to videli niekoľko krát. Bude s tebou Orlova prítomnosť a budeš oblečený v bielom. Budeš vykonávať jeho diela a pomáhať, aby jeho prítomnosť dosiahla k tým, ktorí ju potrebujú."

Zatvoril som oči a predstavoval si sám seba v bielom rúchu. „Má sa to stať v tomto živote?"

„Nie, omnoho neskôr."

„Ale myslel som si, že Rytieri Apokalypsy chodia v čiernom, nie?" povedal som a dal si ďalší dúšok Dračieho mlieka.

„Mm..." zatvorila oči a naladila sa na svoj prorocký vhľad, „pri Rytieroch budeš, pravdaže, nosiť čiernu. Ale aj vtedy bude s tebou Biela prítomnosť. A budeš jazdiť na bielom orlovi."

Zavrel som oči a pokúsil sa predstaviť si sám seba, ako jazdím na bielom orlovi. „Bude to ten vták, ktorý tak rýchlo lieta a chrlí oheň?"

„Áno. Najrýchlejší zo všetkých vtákov."

Nič nie je rýchlejšie ako Skaléna 333.

„Dokážeš ho vidieť?"

„Mám ho rovno pred očami," odpovedala svojim hlasom pantera.

Naveď ju, aby rozprávala o Rytieroch. Urob ju silnou, vyvolaj Pantera v nej.

„Kým si tam, chcem vedieť viac o Mieste Bez Hraníc," požiadal som ju. „Odkedy si ho prvýkrát spomenula, to miesto pre mňa zostalo Hrot-hádankou. Raz si povedala, že tam budú čriedy olifantov, inokedy zase, že bude sotva väčšie ako naše nádvorie. Ako sa mám z toho zákonne vysomáriť?"

„Keď to vidím, je to zjavné. Ale keď sa ti to snažím vysvetliť, vtedy je to komplikované. Ale teraz, keď sa z teba stal veľký expert na Hrot, môžem ti ukázať obrazy. Hrot-vcíť sa do mňa. Vidíš týchto ľudí, ktorí jazdia na koňoch? Toto sa odohráva na Mieste Bez Hraníc."

Videl som zo desať mužov a žien s čudnými klobúkmi, ako plnou rýchlosťou cválajú na koňoch. Pomocou lán sa snažili chytať kravy. „Takže sú tam kravy a kone. Je Miesto Bez Hraníc nejaký druh farmy?" opýtal som sa, premýšľajúc, či by niekto naozaj chcel chovať olifanty.

„Nie, nie. Je to miesto, kde je možné čokoľvek. Pozri sa!"

Videl som troch mužov, ako pod vodou plávajú spoločne s veľkou šedou rybou. „Ale veď sú nahí!" vykríkol som prekvapene. „Sú to nejakí divosi?"

„Nie, sú to tvoji najlepší priatelia."

„Moji priatelia, títo nahí divosi?" Aby som sa vyrovnal s touto rušivou víziou, na jeden šup som dorazil Dračie mlieko.

„Na tomto mieste je možné čokoľvek. Preto ho volajú Miestom Bez Hraníc. Pozri!"

Videl som, ako muž skočil z okraja útesu. Niekoľko sekúnd padal, potom začal mávať rukami, akoby mal krídla a opäť vyletel nahor. „Rozumiem. Toto sa odohráva v poli hviezd!" povedal som a sledoval astrálne cestovanie tohto muža.

„Je to v poli hviezd, ale nemá to nič spoločné s astrálnym cestovaním. Pozri sa, toto je biely orol, na ktorom budeš jazdiť."

Poprvýkrát som ho jasne uvidel. Čudný plochý trojuholníkový objekt. Pohyboval sa v poli hviezd, veľmi pomaly. Pripadal mi dosť škaredý. „Ale veď to nie je vták!" povedal som sklamane. „A dokonca ani nie je biely!" Vôbec sa to nepodobalo na úžasný obraz bieleho orla vynášajúceho ma do sfér, ako som si to dovtedy predstavoval.

Gideon Hiramovi - Môj počítač sa úplne zbláznil alebo si naozaj zostrelil 11 Z-101tiek čisto s riadenými strelami? Potvrď.

„Letíš naspäť na Miesto Bez Hraníc," povedala mi Elyani. „Spolu s ešte jedným Rytierom. Mimoriadnym Rytierom."

Hiram, môj brat. Hiram, môj syn. Ó, Hiram!

„Ale ja som si myslel, že ten vták lieta oveľa rýchlejšie!" sťažoval som sa Elyani.

„E-e! Zdá sa to byť pomalé, ale lieta mimoriadne rýchlo - najrýchlejšie, ako to Rytieri dokážu. Si na to veľmi pyšný."

Rozmýšľal som, prečo asi. Ďalší obraz ukazoval gigantickú halu, kde boli zoradené mnohé podobné 'vtáky'. Hala bola plná ľudí. Vzdávali veľké ovácie mladému mužovi, ktorý vychádzal z jednej z tých plochých trojuholníkových vecí. Bol veľmi malý. A škaredý.

Hiram! Hiram! Hiram! Hiram...!

„Toto miesto je obrovské!" zvolal som a len ťažko som dokázal uveriť, akí sú ľudia v porovnaní s vtákmi malí. „Je toto Miesto Bez Hraníc?"

„Nie. Je to na ceste k nemu."

Ďalší obraz ukazoval ohromujúco krásnu ženu s čiernymi vlasmi, odetú v čudnom čiernom odeve. Akonáhle som zbadal jej oči, chytil som Elyani za ruku. „To si ty, viem to."

„Pravda. Páči sa ti?" spýtala sa hravým hlasom.

„Je úžasná!" Bol som fascinovaný magnetickou silou, ktorá z tej ženy vyžarovala. „Teraz už rozumiem, prečo ju volajú čierny panter. Vyzerá byť ohnivá."

„Rytieri sú poriadne ohniví, láska moja. Keby bola príliš mäkká, pravdepodobne by ťa nikdy nezaujala."

„Pozerá sa na mňa, však?" vpíjal som do seba obraz tej ženy. „Čo mi to hovorí?"

Pripravený?

Pripravený.

Takže nadišiel čas povedať...

„...zbohom." Elyani náhle zastavila víziu a pohliadla hlboko do mňa. „Nemáš ani predstavu, ako veľmi ťa táto žena bude milovať, Zar."

Hľadel som na jej tvár. „Je to úžasné, ako inak Panter vyzeral a predsa, ako veľmi sa ti podobá."

„Zober ma do náručia."

„Navždy láska, Biely Orol!"

14.26 Verdikt

Tri hodiny pred východom slnka som prišiel do akvamarínovej komnaty. Dvere boli otvorené. Keď som vošiel, našiel som Džervina v spoločnosti Vlnka a Lermona. Traja muži ma privítali dlhými objatiami a pohľadmi plnými významu, velebiac Veľkého Apolóna. Keď sa ma pýtali, ako mi je, povedal som len, „Žiadne myšlienky, len Drak. Pripravený bojovať za ňu."

Drak-sústredenie, spojené so záplavou Orlovej prítomnosti.

„Dobre," prikývol Džervin vážne, pozorujúc moju čistú fontánu. „A vystupujúca bohyňa?"

„Silná. Bolo tam toľko svetla, Džervin - toľko svetla! Orol nás zahalil svojimi krídlami. Bolo to... mimo slov. Zostal som s ňou, až kým nedošla Hermína. Ale Hermína mi robí starosti. Je nesmierne unavená a zoslabnutá."

„Vieš o tej správe, ktorú odovzdala Muridji, však?" spýtal sa Lermon.

„O akej správe?"

„V noci bola Hermína navštíviť Muridji, cez tmu viditeľnú. Požiadala ju, aby v jej mene poďakovala ľudom svätyne za ich obety, lásku a podporu, ktorú jej poskytli. Povedala, že svätyňa Eisraimu je to najúprimnejšie duchovné spoločenstvo, aké kedy navštívila. A povedala, že keď zomrie, chce, aby jej telo bolo uložené v našich kryptách."

Mŕtve telá Nepoškvrnených kňažiek neboli spopolňované, ako sa to dialo u bežných kňazov a kňažiek, ale pochovávané, aby ich posvätné vibrácie boli uchované. Ich hrobky, rovnako ako hrobky veľkých mudrcov, sa stali miestami pre inšpiráciu a modlitby. Tým, že nám zanechala svoje telo, Hermína nepochybne dávala svätyni vysoký dar.

Také novinky sa mi vôbec nepáčili. „Povedala, že sa chystá zomrieť?"

„Nie, nie tak celkom. Ale povedala, že ak zomrie, chce, aby si ty vykonal jej pohrebný rituál," povedal Lermon. „Nepovedala ti to?"

Zahryzol som si do pery a mlčky pokrútil hlavou. Vykonať pohrebný rituál svätca bolo mimoriadne vysokým privilégiom. Hermína vedela, že tým, že si ma vybrala, si uctila môjho učiteľa a spolu s ním aj Hnedé Rúcho.

Do pekla so cťou! Keby som nebol zavolal Hermínu do Eisraimu, nič z tohto by sa jej nestalo.

Drak sa búril, „Nemôžeme ju len tak nechať umrieť!" Obrátil som sa na Džervina. „Musí tu byť niečo, čo by sme mohli urobiť."

Džervin potriasol hlavou. „Hermína vie, čo robí," povedal svojim najmäkším hlasom. „Okrem toho, mnoho bude takých, ktorí nás v najbližších mesiacoch opustia. Nech to znie akokoľvek smutne, existujú aj hlúpejšie spôsoby umierania ako na záver rituálu vystúpenia."

Nositeľ blesku ma chytil za rameno a všetci štyria sme sa pustili kráčať smerom k hlavnej krypte. Melchard, keďže bol vysokým kňazom, mal prísť samostatne. Cestou sme stretli dlhé procesie kňazov a kňažiek, ktoré tiež smerovali na miesto rituálu. Členovia každého rádu sa zhlukli dokopy a utvorili tak skupiny, ktoré boli ľahko rozoznateľné podľa farby svojich rúch.

V hlavnej krypte každá skupina zaujala postavenie presne určeným spôsobom, ako to predpisoval Zákon kást. Podľa Zákona Melchisedeka malo každé zhromaždenie odrážať dokonalú harmóniu systému kást, v ktorom bolo miesto každého jednotlivca pevne dané. Prichádzalo tisíc ľudí. Museli sme čakať vyše štyroch hodín, kým sa podzemná hala zaplnila.

Takéto zhromaždenie zvyčajne prebiehalo len raz za rok, počas oslavy Zákona Melchisedeka. Ale pri tejto mimoriadnej príležitosti nebola nálada len slávnostná, bola vážna.

Koľkokrát sa ešte bude môcť zísť celá rodina svätyne?

Všetci - alebo takmer všetci - si začínali uvedomovať, že dni Eisraimu sú zrátané. Čo sa bude vo svätyni diať v čase nasledujúcej oslavy Zákona? Bude ešte vôbec nejaká svätyňa?

Uvedomenie, že sa blíži koniec, nevyvolalo paniku, ale práveže mocnú vlnu prebudenia. Duch svätyne bol silnejší ako kedykoľvek predtým. Mnoho kňazov a kňažiek si začínalo klásť otázky, ktoré by im inak nikdy nenapadli. Nevideli žiadne riešenie, ktoré by dokázalo zabrániť hroziacej katastrofe, ale tým, že do volania o pomoc k bohom a anjelom vložili celé svoje srdcia, vytvorili duchovnú atmosféru s vysokým nábojom. Prítomnosť tisícky kňazov a kňažiek bola ohromná a úžasná.

Ich slávnostné naladenie sa prenieslo aj do spevov. Keď zaujali svoje miesta, tisíc mužov a žien spojilo svoje hlasy a mocnú ašpiráciu a naplnili halu zbožným svetlom.

Kňazi Sivého Rúcha vyšli na hlavné pódium a spievali hymny najstarobylejšieho a najposvätnejšieho korpusu Zákona, očariac obecenstvo mocnou mágiou svojich Hlasov. Nasledovalo ich niekoľko skupín kňazov a kňažiek, zobrazujúc aspekty Zákona, v ktorých sa ich rád špecializoval, zalievajúc publikum ohromujúcimi Hlasovými projekciami.

Potom prišlo dvadsaťdva Služobníkov Sfér Zákona. Toto boli veľmi skúsení kňazi z rôznych kást, s jedinečnými silami Hlasu. Pomaly prešli k štyrom veľkým guliam-sféram, ktoré boli umiestnené na podstavcoch, každá v jednom rohu hlavného pódia. Podstavce boli zhruba šesť stôp vysoké, takže sa týčili nad kňazmi; priemer každej sféry bol tri stopy.

Vždy som si myslel, že sféry Zákona boli zhotovené z orichalku, ale to ráno, keď som ich pozorne sledoval, som začal uvažovať, či sú vôbec fyzické alebo, podobne ako zariadenie Lietajúcich Drakov, ktoré zapečaťovalo vchod do krypty Archívnych kameňov, pozostávali čisto z jemných nefyzických energií.

Sféry, rovnako ako Modrý Plameň, boli súčasťou 'zázrakov Zákona', prastarým mystériom predchnutým svätou prítomnosťou Pána Melchisedeka. Ale nato, aby sa jeho prítomnosť prejavila, museli byť sféry uvedené do pohybu. To bola úloha Služobníkov Sfér. Dvaja z nich sa postavili doprostred pódia, spájajúc sa s Najvyšším Bohom, zatiaľ čo ostatní zaujali pozície v blízkosti sfér. Keď hlavní prostredníci spojenia dali signál, že Pán Melchisedek odpovedal na ich volanie, kňazi začali na sféry Hlas-projektovať očarujúce hlboké zvuky.

Obecenstvom otriasla hlboká vlna energie.

A začal sa odvíjať zázrak. V štyroch rohoch pódia sa sféry začali pomaly otáčať, vydávajúc hlboký syčivý zvuk.

Kňazi zvýšili intenzitu Hlasu, čím donútili sféry Zákona otáčať sa rýchlejšie a rýchlejšie. Postupne sa sféry roztočili až tak rýchlo, že ich pohyb už nebolo možné rozoznať. Ich farba sa zmenila. Z orichalku prešli do rovnakej hlbokej modrej ako Modrý Plameň. To bolo sprevádzané zmenou duchovnej atmosféry v hale. Prejavila sa masívna prítomnosť - unikátna veľkolepá sila známa ako 'prítomnosť Zákona', ktorú kedysi veľmi dávno Pán Melchisedek manifestoval na Zemi ako základný kameň kráľovstva.

Intenzita prítomnosti bola taká, že som začal odchádzať z fyzickej reality - ako mnoho iných v dave.

Džervin mnou Hrot-zatriasol, „Teraz nie je čas na cestovanie sférami, synak. Čoskoro sa začne tvoja časť."

Teraz, keď sa už sféry Zákona otáčali, nadišiel čas pre príchod nositeľov Svätého Modrého Plameňa.

Vedení Melchardom, ktorý pri tejto príležitosti nemal oblečené hnedé rúcho, ale žiarivé karmínové, do haly vstúpilo šesť kňazov, pomaly nesúc veľké drevené umelecké dielo, na ktorom spočíval plytký kalich. V kalichu žiaril Svätý Modrý Plameň, ktorý pred tisíckami rokov veľkí anjeli darovali prvým vysokým kňazom Eisraimu, a ktorý bol odvtedy stále udržiavaný, napájaný Hlasmi a predávaný z generácie na generáciu.

Keď sa majestátna promenáda skončila, Plameň bol rituálne umiestnený doprostred pódia a Karmínoví vysokí kňazi zahájili ohňový rituál adresovaný priamo Pánu Melchisedekovi.

Zatiaľ čo ohromené publikum uctievalo mysteriózny Plameň, ja som sa opäť dokázal len čudovať. Naozaj som videl Hermínu zapáliť podobné Modré Plamene päťnásťsekundovým Hlas-škrekom?

Len ťažko sa tomu dalo uveriť.

Želal som si, aby to títo ľudia mohli vedieť. Ale fakt, že Sväté Modré Plamene mohli byť zapálené aj ľudskými bytosťami, a nie iba bohmi a anjelmi, bol arci-tajný. Súdiac podľa užasnutej žiary v očiach tých, ktorí sa tu zhromaždili, to tajomstvo bolo dobre strážené.

Uprostred ohňového rituálu Pána Melchisedeka vkročili do haly kňažky Úsvitu Stvorenia. Obecenstvom opäť prebehol úžas, ako sa každý snažil zachytiť záblesk nekonečnej prázdnoty, ktorá stála za ich závojmi.

„Ako to, že je ich len šesť?" zašepkal som Džervinovi.

„Ostatné sú veľmi choré," zašepkal Džervin naspäť. Predvídajúc moju ďalšiu otázku, dodal, „Nechcú byť liečené."

Nech je teda tak, Páni Osudu!

Rituál Melchisedeka pokračoval skoro hodinu. Keď sa skončila posledná hymna, Džervin ma chytil za ruku.

Tehotné ticho.

Do haly vkročili dve krehké siluety.

Džervin zovrel moju ruku silnejšie.

Na pódium pomaly vyšli dve ženy v bielom.

Roztrhaný na kusy. Z môjho vnútra vzišiel zúfalý impulz. Búril som sa, „Nie! Toto nemôžeme dopustiť!"

Maryani Hrot-zavolala, „Zaujala som pozíciu v Podsvetiach, spolu s Kráľom Vasúkidom, ktorý okolo nás zhromaždil sto Nagaov. Sú tu všetci jeho najschopnejší generáli, spolu s vysokými ritualistami a expertmi v rôznych umeniach. Nálada je vysoká. Máme v rukách moc a sme pripravení ju použiť. Ty si pripravený?"

„Hermína a Elyani práve vstúpili do haly," Hrot-odpovedal som. „Potrvá to aspoň jednu alebo dve hodiny, kým sa začne obeta elementálnych síl."

„Aj tak ti začneme posielať vzostupný tok, aby sme sa uistili, že všetko ide podľa plánu."

Keď dve Nepoškvrnené došli na pódium, kňazi ustúpili dozadu. Spievajúc špeciálnu hymnu, prenechali Plameň Hermíne, dočasne ju tak ustanovujúc za vysokú správkyňu Zákona.

Hermína a Elyani začali spievať.

Ja som začal prijímať priateľské zlaté vlny od Maryani a jej Nagaov. Ale oproti tomu, aké boli, keď sme nacvičovali, boli teraz smiešne slabé.

„Zadržiavate teraz silu, lebo ešte nenadišla fáza obety elementálov?" Hrot-opýtal som sa.

„Či zadržiavame? Ty asi žartuješ v Zákone. To, čo teraz posielame nahor, je masívne," Hrot-odvetila Maryani.

„Tak potom máme problém. Sotva niečo dostávam."

„Musí to mať niečo dočinenia s veľkým počtom ľudí, ktorý sa v hale zhromaždil," Hrot-vstúpil do toho Džervin.

„Nagaovia s vami súhlasia, Majster Džervin," Hrot-povedala Maryani.

„Dosiahli ste maximálnu intenzitu?" Hrot-opýtal som sa.

„Maximálnu intenzitu?" Hrot-zasmiala sa na mne Maryani. „Počkaj, muž Zákona! Niečo ti ukážeme..."

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!" Džervin bol Hrot-neoblomný. „Maryani, nezvyšujte silu prirýchlo. Choďte veľmi pozvoľna, inak spôsobíte katastrofu."

Zlaté vlny Podsvetia postupne začali naberať na sile. Ale zanedlho to dosiahlo bod, keď aj iní ľudia z obecenstva začali rezonovať s vlnami. Niektorým začalo byť nezvyčajne horúco. Iní sa čudovali, prečo ich dolné čakry tak nezákonne intenzívne vibrujú.

„Maryani," Hrot-varoval som, „toto nikdy nebude fungovať! Kým dosiahneme fázu elementálnej obety, všetci sa budú Drak-prehrievať, a potom len Pán Melchisedek vie, čo sa môže stať. Musíme nájsť spôsob, ako vytvoriť špecifickejšiu rezonanciu medzi tebou a mnou."

„Lord Amar práve dostal fantastický nápad," Hrot-odvetila Maryani. „Požiadame siedmych architektov, ktorí tu s nami sedia, aby pod tebou rýchlo vytvorili zlatú šachtu. Je to čosi ako Dračia brána, ale vytvoria ju Nagaovia."

„Vytvoriť Dračiu bránu!" Hrot-žasol som.

„Už sa na tom pracuje!"

Porušujúc Zákon, nedokázal som od Elyani odtrhnúť oči. Spolu s Hermínou stále spievala úvodné hymny rituálu vystúpenia.

Mysľou mi prebiehalo toľko spomienok. Musel som sa prepnúť do žiadne-myšlienky-len-Drak bojového módu.

Po niekoľkých minútach som pocítil veľký nával horúcej vzostupnej zlatej energie.

„Ako sa ti páči naša zlatá šachta?" Hrot-spýtala sa Maryani.

„Je skvelá. Cítim ju rovno pod sebou! Zdá sa, že aj Vlnko na ňu reaguje," Hrot-poznamenal som.

„Ktovie prečo?" Hrot-zasmiala sa Maryani.

Intenzita energie narástla a môj Drak sa rozžiaril zlatým svetlom. Po mojom boku sa Vlnko začal triasť, ale po niekoľkých sekundách opäť znehybnel. Vymenili sme si spolu sprisahanecké žmurknutie.

„Zdá sa, že to funguje jedna radosť," Hrot-povedal som. „A ľudia okolo nás už na vaše vlny nereagujú."

„Keby si tak mohol vidieť, ako Naga-architekti prerazili tú šachtu!" Hrot-nadchýnala sa Maryani. „Bolo to perfektné!"

„Ako im za toľkú pomoc poďakujeme?" Hrot-uvažoval som.

„Nie, oni ďakujú nám zato, že sme im umožnili podieľať sa na takom vzrušujúcom projekte," Hrot-presviedčala ma. „Tu dole oslavujeme."

Hymny pokračovali. Ďakoval som Matke Svetla za to, že stvorila Nagaov. Ale po chvíli ma aj tak prepadli pochybnosti.

Hrot-zavolal som skupinu Nagaov. „Energia ku mne prúdi perfektne ale kto tvrdí, že ju budem schopný vysielať k Elyani? Je odo mňa vzdialená aspoň sto zákonných stôp a medzi nami sú stovky ľudí."

Po chvíli zvažovania Nagaovia poslali cez Maryani svoju odpoveď. „ Vasúk navrhuje, aby si tú metódu vyskúšal na Vlnkovi. Pošli ho k pódiu a rezonuj s jeho Drakom."

Vlnko, ktorý Hrot-počúval, vystrúhal grimasu. „Vzdialiť sa od ľudí mojej kasty? To by bolo vážne porušenie Zákona."

„Chceš povedať, že si nikdy predtým neporušil Zákon?" Hrot-vybehla na neho Maryani.

„Nie uprostred slávnosti Zákona!" Hrot-odsekol jej naspäť. „Ak sa tisíc ľudí rozzúri, vypukne tu hrozný zmätok."

„Pravda!" Hrot-pripustila Maryani.

„Mne je to jedno!" povedal som. „Nechcem nič riskovať."

Džervin ma ihneď podporil, „Máš moje požehnanie. Hrom je na tvojej strane."

Pomaly a s dôstojným, ceremoniálnym naladením som začal kráčať smerom k červenej rituálnej vlajke, ktorá bola zavesená na dvoch žrdiach, na okraji centrálnej uličky. Nemohol som tam len tak stáť a nič nerobiť, tak som vymyslel niečo zákonné. Na niekoľko sekúnd som úctivo sklonil hlavu.

Všetci kňazi naokolo na mňa hľadeli, s očami doširoka otvorenými, že čo do kráľovstva to robím.

Aby som si dodal zákonný vzhľad, schmatol som žrde a pompézne ich pred sebou držal.

Kňazi, ktorí, škoda hovoriť, sa nikdy predtým nezúčastnili rituálu vystúpenia, si mysleli, že je to súčasťou rituálu. Keďže boli zákonne poslušní, opakujúc po mne, tiež úctivo sklonili hlavy.

Potlačiac úškrn, držal som vlajku pred sebou a napodobňujúc majestátne držanie Karmínových vysokých kňazov, pomaly som pochodoval uličkou, ktorá viedla k hlavnému pódiu.

Fungovalo to. Veriac, že je to súčasť rituálu, všetci kňazi a kňažky pokorne skláňali hlavy, ako som okolo nich prechádzal.

Keď som došiel k pódiu, znehybnel som a Hrot-zavolal Vlnka, „Teraz! Posielaj mi energiu!"

„Ako to mám robiť?" Hrot-opýtal sa.

„Nech ti to Maryani ukáže."

Medzitým všetci Karmínoví vysokí kňazi pred mojou vlajkou úctivo skláňali hlavy.

„Zdá sa, že máme pod rukami katastrofu," Hrot-zavolal som po niekoľkých sekundách. „Nič nedostávam!"

„Áno, smrdí to ako katastrofa. Ale možno by si ty mal posielať a Vlnko prijímať," navrhla Maryani.

Rovnako pomaly a pompézne, ako som prišiel, som sa aj vrátil na svoje pôvodné miesto a opäť som všetkých cestou donútil skloniť hlavy. Vlajku som ponechal na kraji uličky a išiel som sa postaviť naspäť na zlatú šachtu.

Potom som Vlnkovi zašepkal, „Len urob to, čo som práve urobil ja!"

„Ako budem vedieť, či tú energiu prijímam?" opýtal sa Vlnko úzkostlivo.

„Muž Zákona, natrhne ti to riť!" Hrot-uistila ho Maryani.

Džervin sa uškrnul, aby sa nerozosmial. Vlnko nasadil parádny výraz a ako kráľ mašíroval k vlajke.

Bolestivé napätie. Bude Vlnko schopný prijímať zlaté vlny?

Ak nie, situácia sa zmení na nočnú moru všetkých nočných môr.

Vlnko stál aspoň dvadsať sekúnd s hlavou úctivo sklonenou pred vlajkou. Potom ju zobral do rúk a pomaly kráčal uličkou smerom k hlavnému pódiu.

Zdalo sa, že to trvá celý eón. Kým celé obecenstvo skláňalo hlavy, ja som sa modlil o pomoc Lietajúcich Drakov a zakotvil sa hlboko v zlatej šachte.

Nebesá Zjavenia. Synovia Apolóna sa pozerajú.

Hneď ako Vlnko Hnedého Rúcha došiel k pódiu, začal som jeho Draka bombardovať silami Podsvetia. Chvála Matke Svetla, jeho aura ihneď zažiarila zlatým svetlom. Postupne som zvyšoval silu, až sa jeho aura zdvojnásobila a celé zhromaždenie žaslo.

„Prestaň!" Hrot-zavolal po niekoľkých sekundách, „Inak odpadnem!"

„Funguje to výborne!" potvrdila Maryani.

Prestal som s projekciou. Vlnko sa obrátil a ukazujúc davu vlajku, pomaly pochodoval naspäť uličkou.

Ohromne sa mi uľavilo a tak som si vzdychol a uvoľnil sa, vôbec si neuvedomujúc, že vo svojich úvahách som sa dopustil kolosálnej chyby.

Trvalo to ďalšiu polhodinu, kým Elyani došla k hymnám, ktoré predchádzali elementálnej obete. Ako sme sa dohodli už predtým, krátko ma skontaktovala cez Hrot, uistiac sa, že na mojej strane je všetko v poriadku. „Pripravený?"

Neuvedomujúc si blížiacu sa katastrofu, Hrot-odvetil som, „Pripravený! A ty?"

„Pripravená!"

Keďže na nej spočívali všetky oči a všetky Hroty sa vciťovali do jej Hrotu, nemohla si dovoliť povedať viac.

Spočívajúc na Hadane Večnej Múdrosti, svoje slzy som si odložil na neskôr.

Po niekoľkých nekonečných minútach Elyani konečne začala s hymnami elementálnej obety. Čerpajúc energie zo zlatej šachty, vcítil som sa do jej brucha a láskavo s ňou rezonoval. Ale napriek tomu, čo som jej posielal, nepozoroval som v jej aure žiadnu zmenu.

Bolo to kvôli vzdialenosti?

Postupne som silu zvyšoval.

Elyani vyslala poplašné Hrot-volanie, „Čo sa deje? Kde sú tie elementálne sily z Podsvetí? Posielaš ich?"

„Drak, že posielam!"

„Ja ale nič neprijímam!"

Okamžite som Hrot-kontaktoval Maryani, aby zvýšila intenzitu. Cez šachtu vyšla nahor obrovská bublina zlatej energie.

„A teraz?" Hrot-zavolal som Elyani.

„Stále nič."

Poplach!

Ak sa Plameňu neponúknu žiadne sily Podsvetia, moc hymien čoskoro začne namiesto nich priťahovať elementálne blato polí. Mantry, keď boli projektované Hlasom majstrovskými ritualistami, boli nezastaviteľné živé sily. Tieto konkrétne hymny boli navrhnuté na posielanie elementálnych síl bohom. Ak im neposkytneme dostatočný prílev obety, hymny samotné začnú čerpať z nášho elementálneho okolia.

A potom...

Pred očami mi prebleskla nočná mora: Elyani, Hermína a celé zhromaždenie zasiahnuté ďalšou záplavovou vlnou slizu. Tisíc ľudí mŕtvych na dlážke.

Hermína ihneď postrehla vážnosť situácie. Poslala varovné Hrot-volanie, „ Zar, buď hneď niečo urobte alebo musím prerušiť rituál. Nemôžem riskovať, že spôsobíme masaker."

„Nemôžeme si dať pauzu a začať odznova?"

„Nemožné! Podľa Zákona, ak teraz prestaneme, rituál musí byť zrušený. A potom je koniec!" Hrot-povedala Hermína.

„Neprestávajte teraz, Hermína! Dajte mi šancu!" Potom som hneď Hrot-volal môjho majstra, „Džervin, budem musieť spôsobiť strašný bordel. Mám vaše požehnanie?"

„Hrom stojí za tebou," Hrot-uistil ma Džervin.

K úplnému úžasu všetkých som sa plnou rýchlosťou rozbehol k pódiu.

„Maryani!" Hrot-zavolal som. „Potrebujem ďalšiu zlatú šachtu, rýchlo!"

„Ďalšiu šachtu?" vôbec neskrývala svoje ohromenie. „Kde?"

„Rovno pod pódiom, na ktorom sedí Elyani. Je to smrteľne naliehavé, Maryani!"

Ako som dosiahol pódium, jeden z Karmínových vysokých kňazov sa ma pokúsil zastaviť, „Muž Zákona, nesmiete..."

Našťastie pre toho muža, Melchard zakročil a rýchlo mi ho odpratal z cesty.

Pred ohromenými zrakmi obecenstva som skočil na pódium a pristál blízko Elyani. Nasledujúc Hermínine pokyny, neprestala spievať.

Vciťujúc sa do hlbín Zeme, vyvrúfoval som Draka do vystupujúcej bohyne.

Ale bolo už príliš neskoro! Pritiahnuté silou hymien, halu zaplavil šedý opar elementálneho slizu. Sám o sebe nebol smrtiaci. Ale za ním nutne museli nasledovať ďalšie, oveľa jedovatejšie vlny.

Vyslal som poplašné Hrot-volanie k Džervinovi a Melchardovi. „Potrebujem halu okamžite vyprázdniť. Zavolajte Namrona a jeho mužov."

„Ja sa o to postarám!" bez náznaku zaváhania Hrot-odvetil Džervin. „Ty sa postaraj o Elyani."

„Maryani!" Hrot-volal som o pomoc. „Budem potrebovať veľa sily a to veľmi skoro! Ako pokračujete so šachtou?"

„Už sme takmer na polceste," odpovedala.

Z diaľky som sa pokúšal čerpať energie zo zlatej šachty, ktorú Nagaovia vytvorili predtým.

Bezvýsledne.

Bolo to azda preto, že miestnosť sa zmenila v úplný chaos? Ľudia behali všetkými smermi, utekali k dverám a kričali v nezákonnej panike.

Na pódiu pokračovalo spievanie.

Bolo to bolestne zrejmé - pokiaľ sa do Plameňa okamžite nevleje niečo podstatné, vyhladované hymny nás všetkých zničia. Hrot-prikázal som Elyani, „ Vcíť sa do môjho Draka. Obetuj ho Plameňu!"

Výsledok bol okamžitý, ale vôbec nie taký, ako som očakával. Kým som sa stihol čo len pokúsiť odolávať fenomenálnej sile hymien, bol som projektovaný do priestoru oslepujúceho svetla.

Už žiaden hluk, už žiaden zmätok!

Ticho dýchalo nekonečnosťou. Pokoj mimo slov.

A v ich jasnomodrom nebi plnom večných zázrakov,

Som ich uvidel - nádherných, vznešených, úžasných a pokojných,

Žiariacich cez svoje sféry nekonečnej Hrot-ovosti,

S ľahkosťou sa týčiacimi nad siedmimi sférami.

Tam boli, stáli rovno predo mnou - bohovia.

Pozreli sa na mňa a usmiali sa,

A v tom okamihu som pochopil, že úsmev boha,

Hoci aj prchavý, nie je žiadnym obyčajným úsmevom,

Ale tajuplným a mocným spečatením,

Ktoré dokáže zvrátiť osud a zmeniť mnohé ľudské životné cesty.

Kozmicky zmätený nad týmto čudným karmickým obratom,

Ktorý spôsobil, že som skončil v ich svete,

Pozbieral som svoje vedomie a Hrot-prehovoril k nim,

„Ó, Nesmrteľní, nech je pochválené vaše svetlo a vaša múdrosť!

Ohromený vašimi nebeskými harmóniami,

Skláňam sa pred vami, vašou úžasnou podstatou

A slávnym pôvodom.

Ale, obávam sa, že tu došlo k tragickému nedorozumeniu -

Nešťastnej chybe, rituálnemu prešľapu,

Za ktorý musím prijať plnú zodpovednosť a hanbu.

Ja nie som ten, koho vaša nebeská daiva menovala.

Tá čistá duša, ktorú ste očakávali, je ešte stále v kráľovstve.

A napriek všetkej mojej úcte k vám

A všetkému obdivu k vášmu svetu,

Mám ešte v kráľovstve naliehavé povinnosti."

Usmiali sa.

„Džervin," Hrot-zavolal som. „Urobte niečo! Rýchlo!"

Keď som prišiel k zmyslom, ležal som na dlážke vedľa Elyani, ktorá stále spievala hymny elementálnej obety.

„Si v poriadku?" Hrot-spýtala sa.

„Mm?" Hrot-čudoval som sa. Ale dlho som nestrácal čas a opýtal sa jej, „Koľko ešte hymien do konca?"

„Šesť!"

Posadil som sa a prezeral si tú podivnú scénu. Svätý Modrý Plameň bol stále sotva väčší ako palec. V rohoch pódia sa majestátne otáčali sféry Zákona. Hlučný dav v panike evakuoval halu.

Hermína! Čo sa deje s rituálom?

„Potrebujem viac elementálov, aby som mohla nakŕmiť Plameň," Hrot-odpovedala Nepoškvrnená. „Ak nebudete vedieť silu zvýšiť, hymny zanedlho začnú priťahovať blato z polí."

Ponoriac svojho Draka do hlbín Podsvetí, snažil som sa rezonovať s väčšou silou. Ale z nejakého nevysvetliteľného dôvodu som dostával len slabú odozvu.

„Maryani! Ako to vyzerá s novou zlatou šachtou?" Hrot-zavolal som.

„Takmer hotová. Už by si mal byť schopný z nej čerpať."

„Nerozumiem, čo sa deje. Nič necítim."

Ďalej som skúmal hlbiny, pátrajúc po zlatej šachte.

„A je to, šachta je dokončená!" Hrot-vytrubovala Maryani. „A je obrovská. Sedem Naga-architektov stojí rovno pod pódiom."

„Počúvaj! Ja nemám tvoje sily, ale aj tak jednoducho nie je možné, aby môj Drak prehliadol sedem Nagaov stojacich rovno podo mnou. Sú si istí, že šachta je na správnom mieste?"

„Zar, samozrejme, že sú si istí! Toto sú veľkí architekti Podsvetí a Drak-ovládajú svoje remeslo!"

Poobzeral som sa okolo seba, hľadajúc nejaké tipy.

„Koľko hymien ešte?"

„Štyri!" Hrot-odvetila Elyani.

„Zar," zavolala Hermína, „ďalšia hymna je oveľa mocnejšia. Nebezpečenstvo je veľmi veľké."

Hala bola poloprázdna. No Vlnko zostal na svojom mieste na druhej zlatej šachte. Rýchlo som sa na neho naladil, ale nedokázal som cítiť žiadnu Dračiu intenzitu.

„Maryani, čo sa stalo s Dračou šachtou pod Vlnkom?"

„Stále je tam. Pekne funguje," Hrot-uistila ma.

„Necítim ju!"

„Musí to byť preto, že medzi ním a tebou stoja všetci tí ľudia."

Ale medzi pódiom a Vlnkom nikto nestál.

To mi naznačilo riešenie.

Zoskočil som z pódia a ihneď som opäť pocítil mocný vzostupný tok zlatých energií spod Vlnkovho Draka.

„Zar!" Hrot-zavolala Elyani, „Už aj poď naspäť! Nemám Plameňu čo ponúknuť! Spôsobíme katastrofu!"

Hneď som vyskočil naspäť k nej, aby mohla čerpať z môjho Draka.

Džervin, ktorý so mnou zostal po celý čas v Hrot-spojení, tiež pochopil. „ Sféry Zákona! Niečo s nimi nie je v poriadku! Odrezávajú pódium od Podsvetí!"

„Čo urobíme, Džervin?"

„Povedz Hermíne, aby ich okamžite zastavila," Hrot-prikázal Džervin. „Ja som stratený v dave. Som príliš ďaleko. Trvalo by mi aspoň tri minúty, kým by som sa dostal naspäť k vám."

„Zastaviť sféry? Nemožné!" Hrot-namietala Hermína. „Tento rituál musí prebiehať podľa zákonnej procedúry. Má to trvať takmer hodinu. Inak môže nastať katastrofa v Zákone!"

„Hermína!" Hrot-zahrmel Džervin. „Vy sa postarajte o zastavenie sfér a ja sa postarám o katastrofu v Zákone."

Hermína nechala Elyani, aby sama pokračovala v rituále, vstala a prešla k jednej zo sfér. Hlasom na ňu projektovala hlboký zvuk.

Otáčanie sa ihneď začalo spomaľovať. Sféra začala strácať farbu Modrého Plameňa.

Nasledovala obrovská explózia. Keďže už nebolo od Podsvetí odrezané, pódium zdola prijalo ohromnú bublinu zlatej energie poslanej siedmimi Naga-architektmi, ktorí tlačili zo všetkých síl, zápasiac s čudným energetickým poľom vytvoreným sférami Zákona.

Hymny, hladné po energii, okamžite projektovali bublinu Podsvetia do Modrého Plameňa.

Plameň ihneď vyšľahol až po vysoký strop krypty.

„Nie!" zareval som z celej sily, keďže som sa ocitol uprostred neho. „Neberte mňa, zoberte si ju!"

~ Tak končí Kniha Rituálu Vystúpenia ~

15 - Kniha Sveta Bohov

15.1 Zrodená z Prvotného Mora

Svetlo.

Svetlo nemysliteľné. Jasné ako ráno stvorenia.

Sklopil som zrak, neschopný zniesť intenzitu neba.

Priveľa krásy bolí.

Vnoril som ruku do piesku.

Teplo a sila. Večný zvuk.

Každé zrnko piesku žiarilo ako zlato a bolo prepracované ako umelecké dielo.

Ako nám to bohovia mohli urobiť? Ak nechceli Elyani, prečo vôbec posielali to orákulum? Po všetkom tom trápení a ťažkej práci, aspoň nás mohli nechať spolu v kráľovstve. Oddeliť nás tak, že nechali vystúpiť mňa a ju ponechali v kráľovstve... To, celkom iste, vskutku a pravdivo, nemalo ďaleko od posledného Dračieho zuba.[1]

Po oboch stranách sa tiahla prázdna pláž, ktorá siahala až za horizont. Neuveriteľná panoráma, nevídaná v kráľovstve, kde hmly viditeľnosť vždy obmedzovali. Vo vzduchu sa vznášali jemné hudobné harmónie a hladili moju bytosť ako ľahký vánok.

Keby situácia nebola taká hrozivá, bol by som sa cítil povznesene. Extaticky! Na tomto mieste stačilo dýchať a človek sa cítil byť na vrchole svetov.

Predo mnou, Prvotné More.

Hľadal som útechu v jej nekonečnom striebre. Hlboké ako samotná Veľká Drakana. Lebo ona je Veľkou Drakanou! Prvotné More, na vrchole sfér je tým, čím je more prvotnej hmoty v Najhlbších Podsvetiach: počiatkom manifestovaného, tvorivým zdrojom, z ktorého boli sformované všetky veci v našich sférach. Od Zlatého Štítu hore po Zlatý Štít dole, ani jedna vec neprišla k svojmu bytiu bez nej. V nej je Život, božská kvalita, z ktorej bohovia čerpajú svoj nektár nesmrteľnosti. A tento Život je svetlom bohov, najvyšším princípom, ktorý bytosti temna nedokázali premôcť.

Drak-nabudený neobmedzeným potenciálom mora, vstal som. Vzdal som úctu Prvotnej Matke a pustil sa kráčať po pláži, odhodlaný nájsť najkratšiu cestu naspäť do kráľovstva.

Vtedy som na piesku uvidel ležať žiarivý biely plášť.

Elyanine rúcho na astrálne cestovanie!

Môj Hrot začal okamžite pátrať po Bielom Orlovi.

V dohľade nebol nikto, ale jej prítomnosť som Hrot-pocítil v mori. Ako som sa otočil k vlnám, hudba zosilnela. Majestátne zvuky!

Minútu predtým som sa domnieval, že vnímam Prvotné More. Teraz som ju znovuobjavoval.

Bola to viac ako krása - dokonalosť.

Dokonalosť otrasie hlbinami vašej bytosti.

Príťažlivý pocit jednoty. V jednote s ohromujúcou esenciou Života vo vlnách. V jednote s každým zrnkom piesku. V jednote s nekonečnosťou Nebies Zjavenia. V jednote s Jediným Bohom za tým všetkým.

Ale prečo to tak veľmi bolelo?

Nekonečná nostalgia verzus nekonečná jednota. Žiaľ kráľovstva ako priepasť pod mojimi nohami.

Za určitou hranicou je na kráse čosi ničivé.

Taká tenká hranica medzi otvorením sa a pocitom roztrhnutia.

Uvidel som ju.

Zo začiatku som dokázal rozoznať len jej hlavu.

Plávala na hladine oceána. Jemný pohyb vĺn ju prinášal na breh. Nebeské harmónie ešte viac zosilneli a mne sa do očí tisli slzy.

Pomaly sa vznášala, akoby nesená zvukmi.

Zvuky, vlny, neobsiahnuteľná hĺbka.

Jedna, nekonečná tvorivá esencia Prvotného Mora.

Dve, Elyanina esencia Orlo-vosti.

Tri, podstata Lietajúceho Draka vznietená v krehkom plameni ľudského Ducha.

Jedna, dve, tri sa zmenilo v jedno.

Vševedúca jednota, ktorá sa stala zvukom.

Jednota večná. Plnosť radosti. Tak, ako to bolo na počiatku.

Nie, nedokázal som to udržať. Priveľa radosti dokáže človeka zničiť. A čo ak toto celé bol len sen v mysli bohov?

Drž sa Hrotu!

Nad mojou hlavou ihneď zažiarila Džervinova moc. A hľa! Z jediného dychu, tvorivá nekonečnosť čísiel sa zrodila.

Prvotné More, ako som objavil cez Hrot, je morom čísiel. Matematické zázraky! Tancujúce archetypy, generujúce jeden druhého. Dva z Jedného, tri z dvoch, hop na štyridsiatku, skok do nekonečnosti. Každý jeden archetyp prepojený s každým iným pomocou vzorcov tvorivých síl. Totálna, tekutá synchronicita. Bezčasová rýchlosť, vesmír stojí na mieste. Z tanca čísiel sa vynoril svet bohov. A z bohov, zvyšok stvorenia.

Toľko spôsobov ako nazerať na Prvotné More.

Ako sa Elyanine nahé telo blížilo k pobrežiu, postupne sa vynáralo z vody.

Bol som šokovaný jej krásou. Vôbec sa nepodobala na tú krehkú vyčerpanú kňažku, ktorú som zanechal v kráľovstve. Bola vznešená. Jej kučeravé hnedé vlasy vibrujúce silou vĺn Prvotného Mora, jej svietiaca biela pokožka, dokonalosť kriviek vedúca od jej oválnej tváre k jej krku a pleciam, jej pupok žiarivý ako diamant, jej boky široké, jej telo mocné, jej hruď štedro otvorená, a jej prsia... to boli prsia bohyne!

Najzarážajúcejšia však bola svietivá žiara jej očí. Nikdy predtým som nevidel taký jasný pohľad. Planúca sila zmäkčená milujúcou mágiou vĺn. Keď sa na mňa pozerala, bolo to akoby sa ma dotýkala, hladkala ma a držala v náručí.

Pokojne sa ku mne priblížila.

Nemo som ňu hľadel.

S nežným ohňom vo svojich očiach sa zľahka dotkla mojej hrude.

„Zar!"

„Elyani! Naozaj som..." hlas mi preskočil. „Naozaj som bol svedkom tvojho zrodu?"

Jej tvár sa rozsvietila nebeským úsmevom. „Nech sú pochválení vysokí bohovia za to, že ti dovolili prizerať sa."

Neisto som ju objal.

„Opäť som ťa stratila a znovu ťa našla!" Jej hlas bol čistý ako nebo. Nebesá Zjavenia, vyžarovanie galaxie anjelov.

Začal som ju bozkávať. Váhavo som sa opýtal, „Znamená to, že... sme vyhrali?"

„Totálne víťazstvo! Pobozkaj ma ešte raz, urobí im to veľkú radosť."

„Radosť! Komu?" zamračil som sa, zahaľujúc ju do jej cestovného plášťa.

„Bohom, ktorí prišli sledovať moje narodenie."

Videl som len prázdnu pláž bez konca. „Môžu nás aj počuť?" Pokúšal som sa spomenúť si na všetky tie veci, ktoré som povedal predtým, keď som ich vinil za naše nešťastie.

„Komu záleží, či nás počujú, keďže aj tak dokážu poznať celú našu myseľ len tým, že na nás pohliadnu," povedala.

Úplne neupokojujúce! Radšej som sa zasmial. Pred tvárou bohov som dal Elyani dlhý bozk predchnutý nekonečnou nehou zjednocujúcej moci Prvotného Mora.

„Poďme," zašepkala mi Elyani do ucha. „Už z nás videli dosť." Vzala ma za ruku a pustili sme sa kráčať po pláži.

Bolo to skutočné?

15.2 Stavanie Elyaninho domu

Svetlo.

Svetlo!

„Omračujúce svetlo!" žasol som, ako sme kráčali po jemnom zlatom piesku. „A nebo..."

Nebo! Živé. Prebudené. Viac modré ako samotná modrá, naplnené prítomnosťou.

Zjavenie.

„Poďme si nájsť miesto, ktoré sa nám zapáči a postavme si dom," povedala Elyani.

Zastal som a zahľadel sa do jej žiarivých očí. „Láska moja, ja tu nemôžem zostať. Musím sa vrátiť do kráľovstva. Džervin na mňa čaká."

„Hrot-rozprávala som sa s ním na konci rituálu vystúpenia, keď si ma bohovia prišli zobrať. Dal ti dvanásť hodín," povedala upokojujúcim hlasom.

„Len toľko?" Často som zvykol počúvať, že vo svete bohov beží čas omnoho rýchlejšie ako v kráľovstve. „Pravdepodobne už poriadne meškám."

„Nie, nemeškáš. Bohovia majú nad časom ľudských bytostí určitú moc. Len to nechaj na mňa, ja tých dvanásť hodín natiahnem. Nebudeš meškať." Chytila ma za ruku a rozbehla sa. „Vidíš v diaľke tie duny?"

Bežal som spolu s ňou. „Blízko paliem?" Kým som si stihol uvedomiť, čo sa deje, už sme sa ocitli pri dunách.

Ohromený, začal som si žmoliť bradu - pevnú, Drak-hustú bradu, oveľa lepšiu ako bola tá, ktorú som zanechal v kráľovstve.

Elyani bežala ďalej. „K stromom!" ukázala na okraj lesa. Zdal sa byť na míle ďaleko.

Okamžite sme sa tam ocitli. Zázračne prenesení. Pod konármi gigantických stromov, ktoré vyzerali ako figovníky. „Figy života," povedala Elyani. „Nesmierne staré a múdre."

„Ako to funguje? Ako to, že sme sa sem dostali tak rýchlo?"

Na neďalekom konári pristál kŕdeľ žiarivo bielych vtákov.

„Aby si sa dostal na nejaké miesto, stačí, keď sa naň pozrieš!" oblažila ma svojimi slovami. „Veľmi odlišné od kráľovstva, kde oči dokážu len vidieť a nič viac. Tu môžeš so svojimi očami robiť mnoho rozličných vecí!"

Jeden z vtákov so mnou nadviazal očný kontakt.

„Vtáčik, si úžasne krásny!" neskrýval som svoj obdiv, hlboko pohnutý priateľským spôsobom, akým na mňa ten vták hľadel.

Bolo to ako stáť pred osobou, nie pred vtákom.

„Vidíš," povedala Elyani, „rozpráva sa s tebou svojimi očami."

Môj Hrot bol očarený prekrásnou kombináciou svetla a vrúcnosti, ktorú vták vyžaroval. „Čo hovorí?"

„Hovorí, že sa mu páči svetlo Bieleho Orla, ktoré vidí za tvojím srdcom."

„Naozaj? Povedz mu, že som poctený."

„To mu nemusím hovoriť, vidí to aj sám," Elyani bola pobavená. Potiahla ma za ruku, „Poď, nájdeme miesto pre náš dom."

„Náš dom?" zasmial som sa a pustil sa za ňou. Vták vzlietol zo svojho konára a nasledoval nás, vznášajúc sa nad nami.

„Tu je to dokonale bezpečné, keď ti nad hlavou letí vták," povedala Elyani s nezbedným úsmevom.

„Bezpečné?"

„Nebeské vtáky po sebe nezanechávajú trus."

„A čo bohovia?" nemohol som si pomôcť a musel sa jej spýtať, bežiac popri nej medzi figovníkmi života.

„E-e! Vo svete bohov nie sú žiadne záchody. A dokonca ani nemusíš jesť cez ústa." Zastala pred veľkým kríkom obťažkaným tmavočervenými bobuľami. „Dáš si?" opýtala sa zamatovým hlasom, dotýkajúc sa mojich očí svojim nežným pohľadom.

„Ako by som mohol povedať nie?" vzdychol som, v opojení z toľkého šarmu.

„Len použi svoje oči!"

Pohliadol som na bobule s úmyslom ochutnať ich a ihneď ma naplnila vlna nádhernej sladkej vibrácie. „Toto..." hľadal som slová, ktoré by dokázali vyjadriť dokonalosť tej chute, „toto je..."

„Božské!" luskla prstami Elyani. „Volajú sa Afroditine bobule. Nie je to žiadna bežná potrava, dokonca ani pre bohov nie."

Biely vták pristál na konári rovno nad Elyaninou hlavou. Tiež obrátil svoje oči na jednu z bobúľ. Ale tentokrát bobuľa zmizla, pohltená jeho pohľadom.

Zázrak! „Ako to urobil?"

„To je normálny spôsob jedenia," Elyani sa obrátila ku kríku a zjedla očami jednu bobuľu.

Skúsil som to ešte raz, zosilniac svoj pohľad. Ale chuť sa stala takou intenzívnou, že som musel prestať.

„Mm..." Elyani ma obdarovala úsmevom bohyne, nabitým mystériami tancujúcich čísiel, „Asi bude múdre, keď budeš tieto bobule jesť opatrne. Niekedy s mysľou bohov dokážu narobiť čudné veci."

„Hi! Hi! Hi...!" vták vybuchol do vysokých piskľavých zvukov, ktoré nápadne pripomínali smiech. Elyani sa smiala spolu s ním a niekoľkými rýchlymi pohľadmi tí dvaja skonzumovali celú kopu bobúľ.

Elyani ma zobrala za ruku a znovu sa rozbehla, vydávajúc zo seba hromové „Jujujujujú..." Nebolo to len hlasnejšie, ale tiež nekonečne muzikálnejšie ako to najlepšie od brata Flostera.

Čoskoro sme došli na rovnú cestu, ktorá prechádzala lesom. Elyani ukázala na horizont, „Bohovia majú úslovie, môžeš ísť tak ďaleko, ako dovidíš. Vidíš?"

Použijúc naše oči, projektovali sme sa dopredu. Neuveriteľne rýchlo. Kdekoľvek sme pohliadli, okamžite sme tam pristáli, ihneď vzhliadli ďalej a opäť sa projektovali. Vzbudzovalo to výnimočný pocit sily. Priestor bol zdolaný cestovaním. Z času na čas sme pohliadli na oblohu.

Vták išiel s nami.

Nakoniec nás Elyani primäla pristáť na kúsku trávy voňajúcej citrónom. Klesla do trávy a doširoka rozhodila ruky. „Vúf! Z tých bobúľ som úplne opitá."

Vnímal som dokonalosť jej tváre a zatvoril som oči, želajúc si, aby som dokázal zachytiť čaro tohto okamihu. Naveky.

Priestorová Matica, záznam archívu zahájený.

„Och, pozri sa! Borovicový les!" vykríkla Elyani.

Keď som otvoril oči, bola už preč. Vstal som a pustil sa kráčať po chodníku, hľadajúc môjho Orla.

Zvláštna skúsenosť. Sprvu som len hľadel do diaľky, pátrajúc po boroviciach. Ale čím ďalej som sa snažil dovidieť, tým viac sa moja vízia rozširovala. Začal som rozlišovať množstvo jemných detailov, akoby moje vedomie bolo projektované do vecí, ktoré som sa snažil uvidieť. Potom prebehlo náhle, dramatické zlepšenie. Z úzko zameraného sa môj zrak zmenil na všeobsiahly, vnímajúci celých tristošesťdesiat stupňov horizontu. Dokázal som byť a vidieť všetky miesta súčasne: pobrežie Prvotného Mora, kde sa bohovia modlievajú, meditujú a hrajú hudbu; lesy, roviny, kaskády, všetky neuveriteľne krásne, a dokonca aj vzdialené mesto - ohromujúce mesto svetla, nebeský architektonický zázrak.

Amaravati.

Globalizácia vnímania vyvolala v mojom Hrote obrovskú explóziu, akoby som sa vciťoval do Univerzálnej Banky Znalostí Lietajúcich Drakov.

Elyani? Moje oči mi ju ukázali. Kráčala úzkou kľukatou cestičkou v neďalekom borovicovom lese.

Okamžite som sa ocitol po jej boku.

Stromy! Nič také ako borovice v kráľovstve. Boli gigantické. Ich ihličie ihralo nitkami svetla. Ešte pôsobivejší bol však duch lesa. Stromy, spojené v chóre spievajúcom vysoko vo sférach, zanietene vzývali prítomnosť Boha.

„Vždy som chcela bývať v borovicovom lese," Elyani sa nechala naplniť vysokým duchom lesa.

Svitol mi noetický záblesk, „Teraz už chápem, čo je na borovicových lesoch také mimoriadne - myslím v kráľovstve. Zachytávajú niečo z ducha nebeských lesov. Pozri sa na tieto stromy! Ich ašpirácia... vzývajú Kozmický Oheň takou silou, že Pán Melchisedek môže len odpovedať a rezonovať s nimi!"

Keby som ja dokázal vzývať Boha s takou mocnou plamennou ašpiráciou, nepochybne by som sa stal veľkým bojovníkom Ducha.

Inšpirovaný, pokračoval som v chválení, „Klaniam sa vám, stromy! Keď vás vidím, lepšie rozumiem, kto vlastne je môj majster." Obrátil som sa k Elyani, „Džervin sa týmto boroviciam tak podobá, však?"

Našpúlila pery a vážne prikývla, podľa spôsobu Hromu. „Musíme sa vcítiť do stromov a požiadať ich o povolenie postaviť si medzi nimi náš dom."

Na pár sekúnd som zatvoril oči, vzývajúc ducha lesa.

Odpoveď bola okamžitá. Na vlnkách vône borovíc k nám prišiel olej svetla a naplnil nás, zosilniac tak žiaru našich očí. Naše Hroty dosiahla vlna ohnivej ašpirácie. Les nás vyzýval, aby sme sa pridali k volaniu Boha.

Mlčky sme začali kráčať lesom, Hrot-navigovaní duchom borovíc. S nádychom smútku som si všimol, že biely vták už s nami nie je.

Došli sme na malú čistinu. „Tu!" rozhodla Elyani. Les cez ňu Hrot-prehovoril, „Tu nás borovice chcú mať." Zatlieskala rukami, „Teraz poďme stavať ten dom!"

Poobzeral som sa okolo seba, premýšľajúc, aký stavebný materiál asi použijeme.

„Ešte som sa nerozhodla, ako chcem, aby dom zvonku vyzeral, tak začnime s interiérom," vyhlásila Elyani.

Zamračil som sa, tak trochu v rozpakoch z tohto voľného stavebného štýlu.

„Ále, neboj sa!" povedala. „Keď sa nám nebude páčiť, zmeníme ho."

Keby sme boli v kráľovstve, začal by som si robiť vážne starosti.

Elyani ma zobrala do stredu čistiny. „Potrebujeme spálňu, pre začiatok. Ako by mohla vyzerať?" opýtala sa hravo.

„Aké máme možnosti?"

„Extravagantná, úplne extravagantná a úplne mimo siedmych sfér," povedala na rovinu.

„Prečo nie ten kniežací apartmán, ktorý sme mali v paláci Tomoristanu?" žartoval som.

„Áno!" schválila nadšene a poobzerala sa okolo seba.

K môjmu úžasu sme už stáli v dokonalej replike veľkolepej spálne v Pelenorinom paláci.

„Len tak?" vykríkol som neveriaco, hľadiac na osemdesiat zákonných stôp dlhú spálňu s mnohými výklenkami, trávnatým kobercom, nezákonne obrovskou štvorčelovou posteľou, kreslá v tvare rúk a prehnane početnú zbierku umeleckých diel.

„Áno, len tak!" luskla prstami Elyani. „Vo svete bohov sa to robí takto."

15.3 Taktné zrkadlo

Posadil som sa do jedného z kresiel, ktoré vyzerali ako ruky a spočinul som lakťom na jej palci. „Ale odkiaľ vieš všetky tieto veci?" opýtal som sa Elyani.

Stále oblečená v cestovnom plášti Bieleho Orla, prišla sa predo mňa posadiť. Do druhej ruky.

„To je jedna z tých krásnych vecí, keď sa narodíš vo svete bohov," vysvetlila. „Tu nemusíš byť celé roky bezmocným dieťaťom. Keď potrebuješ niečo vedieť, nemusíš čakať, kým ťa to niekto naučí. Vedenie o veciach tohto sveta k tebe prichádza automaticky. Je to súčasťou tvojej podstaty."

„Chceš povedať, že je to súčasťou podstaty bohov."

„Do istej miery je toto vedenie aj v tebe. Kým si tu, aj ty si v tele boha," povedala.

Pozrel som sa na svoju ľavú ruku. Nebola ani paralyzovaná, ani zohyzdená temným tieňom. „Tak aký je potom rozdiel medzi mojím a tvojím telom?" spýtal som sa.

„Ty máš hosťovské telo. Má v sebe niektoré zo síl, ktoré náležia k telu boha, ale nie všetky. A jeho esencia nesmrteľnosti nie je taká stála ako u bohov."

„Čo znamená?"

„Kým zostaneš v tomto svete, nemôžeš zostarnúť. Ale nemohol by si tu zostať naveky. Po nejakom čase spadnú návštevníci naspäť do kráľovstva alebo nejakej inej sféry."

„Dvanásť hodín!" uškrnul som sa.

„Niektorí návštevníci tu pobývajú po celé roky bohov!" povedala.

Vzdychol som a premýšľal, ako dlho budem môcť zostať pri mojej ďalšej návšteve. „A čo ty? Naozaj tu môžeš zostať navždy?"

„Nie úplne navždy. Na konci kozmického cyklu bude svet bohov rozložený, spolu so všetkými sférami pod Zlatým Štítom. Potom bohovia umrú."

„Ale to je, do Ďalekého Nadsvetia, poriadne dlhý čas!"

„Naozaj je? Uprostred krás nášho sveta plynie čas tak rýchlo," povzdychla si. „To je ten problém - bohovia tohto sveta majú všetko, ale vedia, že jedného dňa umrú."

„Ale aj tak máš pred sebou toľko času. Stráviť celý eón v takom nádhernom svete musí v tvojom vedomí vybudovať čosi ohromné. Ja sa už len po niekoľkých hodinách cítim úplne inak - tak čisto!"

„Čo mi pripomína varovanie, ktoré vždy musí byť návštevníkom poskytnuté, keď sem prvýkrát prídu. Musíš si uvedomiť, že to, čo okolo seba vidíš, nie je presný obraz sveta bohov. Tvoje vnímanie je stále pokrivené všetkými tými obmedzeniami, ktoré si si so sebou priniesol z kráľovstva. Potrvá istý čas, kým uvidíš veci také, aké naozaj sú."

„Tak čo z toho, čo vidím, nie je skutočne také, aké to vidím?" Cítil som sa z toho nesvoj. Nasilu som sa usmial, „Vlastne je to vzrušujúce! Znamená to, že toho ešte môžem veľa objaviť." Ako by sa mi javil borovicový les, keby moje vnímanie bolo oslobodené od pozemských pút?

Vstal som a opäť sa rozhliadol po miestnosti, „Možno to nakoniec nebol taký dobrý nápad, snažiť sa zreprodukovať ľudskú spálňu. Som si istý, že bohovia by to vnímali ako pokus o pridržiavanie sa ľudských obmedzení."

Obzvlášť s vedomím, že bohovia nikdy nespia.

Bohyňa sa usmievala.

Podišiel som k nej bližšie a zľahka sa dotkol jej tváre, „A ako by si vyzerala ty, keby som ťa dokázal vnímať zrakom bohov..."

Ako moje prsty prechádzali ponad jej pery, zľahka na ne fúkla a moja ruka sa rozžiarila zlatým svetlom.

„A ako vyzerám ja, len tak mimochodom? Je v tejto miestnosti nejaké zrkadlo?"

„Je ich tu niekoľko, ale musíš byť opatrný."

„Opatrný?"

Bolo azda na mojom hosťovskom tele niečo desivo škaredé?

„Vo svete bohov sú zrkadlá veľmi odlišné. Zrkadlá kráľovstva sú také tupé! Všetko, čo dokážu, je odrážať tvoj obraz, bez akéhokoľvek dôvtipu, či taktu," povedala s tým sofistikovaným nádychom, ktorý mala, odkedy zdedila telo bohyne.

„Mm..." žmolil som si svoju hosťovskú bradu. „Vo svete, kde sa všetko točí okolo zraku, to myslím nie je žiadnym prekvapením, že zrkadlá sú špeciálne."

„Veľmi špeciálne," zdôraznila, strúhajúc jemnú grimasu, „aj keď niektoré viac ako iné, samozrejme."

Opäť som sa posadil do svojho kresla-ruky. „Porozprávaj mi o tom viac. Ako sa treba správať pred nebeským zrkadlom? Čo dokážu robiť?"

„Keď už nič iné, dobré zrkadlo ti pomôže vylepšiť tvoj zovňajšok. Poskytne ti rady ohľadne toho, ako by si sa mal obliecť."

Ten koncept ma nesmierne pobavil. „Chceš povedať, že ti ukáže, ako vyzeráš v rozličných odevoch?"

„Áno, ale nielen to. Keď sa na seba v zrkadle pozrieš, ihneď budeš vedieť, aký odev je vhodný na určitú konkrétnu príležitosť. Zrkadlo tiež príde s návrhmi dizajnov nových odevov a tiež mejkapov."

„Bohovia používajú mejkap?" spýtal som sa prekvapene.

„Zar-ka!" Elyani zalomila rukami. „Ale pravdaže! Mejkap v kráľovstve je len chabou a dosť nechutne páchnucou imitáciou toho, čo máme tu! Náš mejkap je vyrobený zo svetla, vzácnych olejov a životných esencií."

Začínal som byť čoraz viac a viac zvedavý, čo asi objavím v zrkadle.

„Existuje mnoho vecí, ktoré ti zrkadlo môže ukázať," pokračovala Elyani. „Zrkadlá ti môžu prezradiť mnoho tajomstiev. Niektoré sú nechutne klebetné. Zaujíma ich len to, čo iní bohovia rozprávajú o tebe. Ale slušné zrkadlá sa tak nesprávajú. Ukazujú ti hlbšie aspekty tvojej podstaty a vízie budúcnosti, niekedy aj minulosti. A niekedy, hlavne ak majú zmysel pre humor, si z teba vystrelia. Ukážu ti bizarné karikatúry tvojej osoby alebo komické situácie, ktoré by sa ti jedného dňa mohli prihodiť. Ale vedia, že musia byť taktné. U bohov vôbec nie je zriedkavé, že sa na svoje zrkadlá nahnevajú a potom ich rozbijú. Odtiaľ úslovie bohov, nenúť ma rozbiť zrkadlo, čo znamená 'príliš na mňa netlač.'"

„Tak preto je v kráľovstve rozbité zrkadlo považované za zlé znamenie?"

„Zákonne presne! Naznačuje to, že boh je nahnevaný a nepáči sa mu smer, akým sa veci uberajú."

„Svet bohov je také komplikované miesto," začínal som si uvedomovať.

„Nemáš potuchy!" zasmiala sa Elyani.

„Myslím, že sa už nepotrebujem pozrieť do zrkadla," rozhodol som sa.

„Och, ale ja chcem, aby si sa videl, muž Hromu! Chcem, aby si videl, aký si nádherný." Chytila ma za ruku a odviedla k veľkému zrkadlu vedľa štvorčelovej postele.

Keď som sa uvidel, zostal som ohromený. Nielenže moja tvár žiarila, ale jej črty boli tak jemne rysované, že som sa takmer nepoznával.

„To som ja alebo sa len zrkadlo snaží byť zdvorilé?" opýtal som sa.

„To si ty, láska moja, presne takto ťa vidím."

„Nemôžem uveriť, ako odlišne vyzerám. Deje sa to všetkým návštevníkom?"

Na moje prekvapenie sa obraz zmenil. Zrkadlo mi začalo ukazovať iných hostí bohov, mužov i ženy.

„Vidíš," povedala Elyani, „ty si krajší."

„Toto zrkadlo je taktné!" Hrot-vytušil som. Nasadil som pevný hlas, „Zrkadlo, chcem pravdu!"

Zrazu sa objavili oveľa krajší návštevníci.

„Ďakujem ti, zrkadlo!" zasmial som sa. „Mohlo by si mi teraz láskavo ukázať, čo by som si mohol obliecť? Niečo slušivé, aby sa Elyani za mňa nehanbila, keď sa stretneme s inými bohmi."

Ďalší obraz bol úžasný. Namiesto môjho drsného hnedého rúcha som bol oblečený v prepracovanom, mimoriadne zložitom kostýme z bieleho svetla.

„Toto ti pristane k Svetlu Bieleho Orla," schválila Elyani.

„Beriem to!" luskol som prstami. Použijúc moc svojich očí, ihneď som svoje hnedé rúcho zmenil na kostým ukázaný v zrkadle.

Elyani mala stále oblečený jednoduchý plášť na astrálne cestovanie, do ktorého som ju zahalil na pláži. Jemne ma odtisla preč. „Uvidíme, či ťa dokážem prekvapiť niečím skutočne krásnym."

Tak som si vyšiel na jeden z balkónov, aby som si poobzeral les.

„Elyani!" zavolal som. „Rýchlo sa poď pozrieť! Stalo... stalo sa čosi neuveriteľné!"

15.4 Hyper-reálny svet ohňa

Elyani prešla k oknu.

Čistina bola aspoň päťkrát väčšia, ako keď sme tam dorazili. A popred nás tiekol potôčik krištáľovo čistej vody. Objavili sa kvety - extravagantne nádherné kvety ako vo Vasúkových Podsvetiach.

„Les kvôli nám posunul stromy dozadu," povedala Elyani. Zatvorila oči a poslala Duchovi borovíc svoju lásku.

Teraz mala na sebe šaty lapis lazuli, farby najinšpirujúcejších jaskýň mojej Matky.

„Si... úžasná!" povedal som jej očami.

„Som tvoja, muž Hromu," odvetili jej oči.

Mal som ťažkosti vyrovnať sa s náhlou premenou krajiny. Naša izba bola na úrovni zeme a tak som zoskočil z balkóna a išiel preskúmať vodu. Ako som kráčal, pokrčil som plecami, keďže som si spomenul, že na premiestnenie sa k potoku mi stačil pohľad naň. Napriek tomu som ďalej kráčal. „Elyani, celé toto ma privádza k úvahe, aký reálny je vlastne tento svet. Mení sa príliš rýchlo. Nie je to len nejaká ilúzia, ktorá nás zavádza?"

Elyani sa preniesla k potoku. „Vždy je prítomný istý stupeň ilúzie, nech už si v ktoromkoľvek svete. Ale tu je ilúzie omnoho menej ako v kráľovstve," povedala a namočila si svoje nahé chodidlá do vody.

„Ale v kráľovstve sú veci omnoho trvalejšie. Nemenia sa každú chvíľu," povedal som.

„Pravdaže sa stále menia - ale omnoho pomalšie. Všetko v kráľovstve je bolestne pomalé a ľudský život je hrozne krátky. A tak ľudia nemajú čas uvedomiť si, že pohoria sa pohybujú, kontinenty menia svoj tvar, objavujú sa nové zvieratá a iné zase miznú. V skutočnosti sa z epochy na epochu dramaticky mení aj vzhľad ľudských bytostí."

„Ale nie je v kráľovstve istý druh hustoty, pevnej uzemnenosti, ktorá robí veci hmatateľnejšími, a ktorá, zdá sa, tu chýba?"

„Túto pozemskú hustotu by bohovia nazvali ťažkopádnosťou. Nedostatkom ohňa, nedostatkom svetla. Hmota v kráľovstve je mdlá a tupá. Má vo svojom vnútri Ducha, ale nie je s ním v kontakte. Zatiaľ čo vo svete bohov je hmota ďaleko viac v kontakte so svojim ohňom," Elyani rýchlo pohybovala svojimi prstami a rozžiarila okolo svojej ruky jasnú aureolu. „Poobzeraj sa okolo seba, Zar. Tieto stromy, táto tráva, táto obloha... vyzerajú azda nereálne?"

„Nie," uznal som.

Vlastne vyzerali tisíckrát reálnejšie ako čokoľvek, čo som videl v kráľovstve.

„Super-rýchla, super-hustá, super-nabitá!" uvedomil som si.

„Super-nabitá ohňom, to je presne to, aká je. Vo svete bohov je element ohňa ďaleko silnejší ako vo svete ľudských bytostí. Zákon bohov hovorí, 'Náš svet je svetom ohňa. Naša hmota je oheň, naša myseľ je oheň.' Preto naše telá žiaria, rovnako ako stromy, rieky a každá jedna vec, ktorú na našej úrovni môžeš vidieť."

„Ale ako je možné, že je také ľahké premiestňovať sa z jedného miesta na druhé alebo vytvoriť dom?" pýtal som sa a sledoval žiarivočervené motýle vznášajúce sa nad Elyaninými vlasmi.

„Práve z toho dôvodu, že hmota v tomto svete prekypuje ohňom. Oheň v hmote rezonuje s našim ohnivým vedomím a pružne reaguje na jeho impulzy."

Môj filozofický charakter sa rozbehol, „A povedala by si, že pravý opak platí pre kráľovstvo. Tam dole chýba hmote, rovnako ako ľudským mysliam, element ohňa. Preto je všetko také pomalé a všetci takí prispatí," vzdychol som, keď som uvidel, ako jeden z motýľov pristál na Elyaniných prsiach.

Sám som dokázal vidieť ten rozdiel. Bol som tu sotva hodinu a už teraz som bol omnoho prebudenejší, cítil som väčšiu duševnú jasnosť a ostrosť, akú som kedykoľvek predtým pocítil v kráľovstve. Ako by sa asi cítil niekto, kto by tu v ozajstnom tele boha, nie hosťovskom, strávil sto rokov?

Hrot nad tým zastával.

Elyani jemne fúkla na motýľa na svojej hrudi, zintenzívniac tak jeho červeň.

Ďalší motýľ, ktorému sa zapáčil jej dych, sa priblížil k jej perám, letiac v ústrety priateľskému prúdu vzduchu.

„Videné odtiaľto," uvažoval som, „zdá sa, že ľudské bytosti musia prekonať niekoľko vážnych prekážok."

„A to je ešte pekne povedané!" Hovoriac do motýľa, pokračovala, „Ale keby ľudské bytosti dokázali odhaliť oheň ukrytý v ich hmote, potom by dokázali prekonať všetky prekážky, ktoré z ich sveta robia len karikatúru sveta bohov."

Pozdvihnúť úroveň ohňa v hmote... kráľ Nagaov by nemohol súhlasiť viac. Na túto tému som niekoľkokrát počul rozprávať aj Džervina. Bola to jedna z hlavných tém vyšších aspektov zasvätenia do Hromu. „Skutočne..." usmial som sa na červenom motýľovi, ktorý flirtoval s Elyaninými perami, „to je dôvod, prečo majú Nagaovia takú neprekonateľnú moc: žijú v oblastiach Podsvetia, kde je hmota omnoho hutnejšia ako vo fyzickom svete. A predsa ovládli jej oheň. Objavili kľúče, ktorými je možné hmotu otvoriť. Nadvihli závoje, ktoré oheň zakrývajú."

Motýle nechali Elyani na pokoji a prileteli ku mne. „Myslíš, že Nagaovia sú mocnejší ako bohovia?" opýtal som sa.

Motýle sa obrátili a odleteli preč, akoby ich moja otázka znechutila.

„Nagaovia sú veľkí a múdri, a budem im večne zaviazaná za pomoc, ktorú nám poskytli," začala Elyani. „Ale neposudzuj bohov povrchne, Zar. Tu, na vrchole svetov, pôsobí určitý vysoký duch, ktorý sa nikde inde nevyskytuje. Bohovia sú tvorcovia, iskrou, ktorá všetky ostatné sféry uvádza do pohybu. Nech ťa napadne čokoľvek, oni to dokážu urobiť. A zvyčajne to už aj urobili, mnohokrát. Ak nie, tebe by to ani neprišlo na um."

Použijúc svoje oči, preniesol som sa blízko k nej. „Množstvo vecí, ktoré boh za jeden deň obsiahne, musí byť Hrot-ohromujúce. A to ani nehovorím o tom, čo robia, pravdaže."

V mysli sa mi vynorili spomienky na lesy v kráľovstve. V porovnaní s plamenným duchom borovicového lesa boli len nehmotnými tieňmi - ničím viac ako ilúziami lesov. Oheň zamaskovaný hustými hmlami.

Meradlo reality sa obracalo hore nohami. Začal som rozmýšľať, ako som si vôbec mohol myslieť, že oheň bohov je len ilúziou, keď je zjavné, že opak je pravdou.

Elyani zachytila moju myšlienku. „Návštevníkom z kráľovstva sa to občas stáva. Zo začiatku, keď vidia dokonalosť nášho sveta, rozmýšľajú, či snívajú."

Tie malé ľudské obmedzenia, ktoré si návštevníci prinášajú so sebou!

„Zdá sa im, že svet bohov je príliš krásny nato, aby to mohla byť pravda," usmial som sa, pripravený dať Elyani vážny božský bozk.

Ale Elyani sa obrátila. „Marína!" Rozbehla sa k mladej bohyni, ktorá vkročila na našu čistinu.

„Elyani!" bohyňa sa usmiala svojimi očami.

Toto bola Marína?

Keď som ju stretol pred niekoľkými rokmi, po nehode pri cestovaní, po ktorej som uviazol v jednom zo svetov trojuholníka, videl som ju len ako nádhernú ženu s dlhými červenými kučerami, odetú v smaragdových šatách. Teraz som objavil žiarivý tvar tela, božsky fascinujúci, nabitý mocou Nebies Zjavenia. Keby som potreboval nejaké potvrdenie toho, o čom sme s Elyani práve rozprávali, lepšie by som ani nemohol dostať. Marína bola čistý oheň. Ohromná sila, ktorá z nej vyžarovala, jednoznačne nebola žiadnou ilúziou!

Obzvlášť v rozpakoch som bol z jej mladistvého vzhľadu. Celkom určite vyzerala mladšie ako Elyani alebo ja. A predsa bola vystupujúcou bohyňou, ktorá svoj rituál v Eisraime zavŕšila pred viac ako štyristo rokmi.

V tých šťastných dňoch kráľovstva, keď tí, ktorých si bohovia vyvolili, vždy uspeli.

V jedinom pohľade mi Elyani povedala o všetkých veciach, ktoré pre ňu Marína urobila. Úplne ma to prekvapilo. Myslel som si, že potom ako hodili svoju daivu, nás bohovia ponechali nášmu vlastnému osudu. Nebola to pravda. Počas tých ťažkých mesiacov, ktoré práve uplynuli, Marína stále posielala Elyani silu a inšpiráciu. Oslovila niekoľko mocných bohov a presvedčila ich, aby zakročili v náš prospech.

Takže bohom na nás záležalo.

Dlhovlasá Marína ma pozdravila pohľadom. Rovnakým spôsobom som jej pozdrav opätoval. Ona a Elyani sa očami rozprávali.

Bolo fascinujúce sledovať ich interakciu. Nehýbali sa, len si navzájom hľadeli do očí. Cítil som, ako medzi nimi sem a tam prebiehajú prúdy informácií. Ale napriek všetkému tréningu, ktorý mi Majster Džervin poskytol, a ktorý zo mňa, podľa štandardov kráľovstva, robil Hrot-experta, som nedokázal sledovať ich výmenu.

Bolo to na mňa prirýchle.

Zahryzol som si do svojej hosťovskej pery, pociťujúc ťaživú váhu svojich ľudských obmedzení.

Krásna Elyani začula moje myšlienky a rozbehla sa ku mne, „Zar! Máme pre teba prekvapenie!"

„Prekvapenie?" odpovedal som očami, so zmiešanými pocitmi. 'Bohovia' a 'prekvapenie', to bola nebezpečná kombinácia.

„Marína ti vybavila lekciu hudby u niekoho, s kým si sa už dávno chcel stretnúť."

„Kto by to mohol byť?" povedal som, zabúdajúc na to, že aby som dostal odpoveď, stačilo by sa mi len Hrot-vcítiť do Elyani.

„Pán Gana!" vrhla sa mi do náručia.

„Pán Gana?" Ohromene som sa otočil k Maríne, ale tá už medzitým zmizla. „Už odišla?"

„Musela sa ísť venovať istým súrnym záležitostiam. Bohovia sú vždy takí vyťažení!"

15.5 Pohľad nadol do kráľovstva

Ako sme išli naspäť do nášho domu, opýtal som sa Elyani, ako by som sa mal správať pri stretnutí s mojím bohom-hrdinom, Pánom Ganom.

„Nezabudni sa dotknúť jeho chodidiel, keď sa s ním stretneš," povedala. „Chodidlá symbolizujú tvorivú silu. Pre bohov to platí obzvlášť, keďže ich kozmickou funkciou je vytvárať. Dotknúť sa nôh boha znamená otvoriť sa tomu, čo ti boh môže dať. Často sa to zmení na niečo omnoho väčšie ako len symbolický prejav úcty. Z boha prejde do teba prúd energie a sprostredkuje ti hlbokú inšpiráciu alebo dokonca sily vedomia."

Zostal som ticho a premýšľal, čo sa asi stane mne, keď sa dotknem nôh Pána Ganu. „Čo ešte?"

„S Pánom Ganom sa vychádza naozaj skvele - je to ozajstný anjel. On sa už o teba postará. Len daj najavo to, čo si k nemu vždy cítil."

„Je naozaj jedným z tých bohov, ktorí sa zrodili z Prvotného Mora na úsvite tohto kozmického cyklu?"

Prikývla, „Súčasť druhého stvorenia - bytostí, ktorých kozmickou úlohou bolo nahradiť azúry."

„Neuveriteľne staré inteligencie!" povedal som, naplnený nadšenou zvedavosťou.

„Ale nečakaj, že bude vyzerať ako starý muž," usmiala sa Elyani.

„Rovnako ako Marína!" zdieľal som s Elyani svoje nadšenie. „Je tu už stovky rokov a predsa..."

„Bohovia majú stále šestnásť," Elyani citovala Zákona Melchisedeka.

Nikdy som si neuvedomil, ako doslovne to treba chápať.

Premýšľajúc o čase, spomenul som si, že na návštevu u bohov mám len dvanásť hodín. „Máš nejakú predstavu, čo sa teraz deje s našimi priateľmi v kráľovstve?"

„Musím ti ukázať, čo presne sa deje, keď bohovia zhliadajú nadol do kráľovstva." Elyani ma zobrala za ruku a odviedla ma k štvorčelovej posteli. „Môžeme použiť zrkadlo alebo zrak. Ktoré sa ti páči viac?"

Prehovorilo cezo mňa Hnedé Rúcho, „Zrak, pravdaže!"

Elyani sa preniesla na posteľ, rovno do meditačnej polohy. Ja som sa posadil pred ňu. Na niekoľko sekúnd ponorila svoj pohľad do mojich očí a prebudila tak v mojom srdci vlnu plamenného entuziazmu.

Oheň, oheň... toľko ohňa!

Vydržal by som tancovať milión rokov. Alebo dva.

Ďalej do mňa cez oči vlievala silu, kŕmiac ma tekutými nebesami - nektárom. V zlomku sekundy sa náznak smútku vyparil. Rozosmial som sa. Cítil som sa nevýslovne povznesene. „Čo mi to robíš, bohyňa?"

„Zober si môj oheň. Zober si moju lásku!"

„Čo ak vybuchnem od radosti?" povedal som, hľadiac na bohynine poprsie, ktoré so žiarivými šatami lapis lazuli vyzeralo ešte úžasnejšie.

„Myslím, že tvoje hosťovské telo by malo byť dostatočne silné," povedala vážne, akoby vybuchnúť od radosti bolo definitívne v rámci možného.

Bohovia!

Pozrela sa dole, akoby hľadela cez posteľ. S nádychom Vasúk-ovosti v hlase povedala, „Nuž, nuž... čo sa deje v starom dobrom kráľovstve?"

Hľadiac dole spolu s ňou, uvidel som úžasný koberec svetelnej bielej vlny. „Čo je toto? Vyzerá to byť obrovské!"

„Kráľovstvo hmiel videné zhora. Bohovia majú úslovie, 'Oblaky boli navrhnuté, aby sa na ne hľadelo zhora.' Nie sú hmly kráľovstva oveľa krajšie, keď sa ne pozeráme zhora?"

„Toto sú tie husté hmly kráľovstva? Ale veď ľudské bytosti nemajú ani potuchy, aké sú nádherné!"

„To je jeden z problémov s ľudskými bytosťami," poznamenala. „Nachádzajú sa uprostred vecí do takej miery, že nakoniec nevidia vôbec nič. Takže... na koho sa pozrieme ako prvého?"

„Na Džervina, napríklad?"

„Všetka sláva učiteľovi!"

Ďalší obraz ukazoval Džervina, pohľad zhora. Práve sa rozprával s Teyani, v jej prázdnej bielej miestnosti. Obaja sedeli na podlahe. Dosť nezvyčajne, Teyani sa opierala o živú stenu. Vyzerala unavene a trochu skľúčene. Džervin ju povzbudzoval.

„Teraz ti ukážem niečo, čo bohovia môžu robiť!" Elyani ponorila ruku do kopy bielych kvetných lupeňov, ktoré sa záhadne objavili na posteli. Potom lupene hodila cez čosi ako okno.

Teyanina miestnosť bola ihneď zaplavená bielym svetlom. Džervin a Teyani sa užasnuto usmiali a vzhliadli hore k nám.

„Môžu nás vidieť?" spýtal som sa.

„Nie, ale cez svetlo môžu cítiť našu prítomnosť."

„To je úžasné!" vykríkol som. „Môžem to urobiť aj ja?"

„Toľko, koľko len chceš! Ale nezabudni s lupeňmi poslať aj svoju lásku."

Použijúc obe ruky, rýchlo som na svojich milovaných priateľov v kráľovstve nahádzal celú kopu lupeňov. „Mohol by som dostať viac lup...?"

Na posteli sa už objavili tri veľké hŕby lupeňov.

Vytešený ako trojročný, ktorý verí, že stvorenie je celé jeho, rukami som na nich nahádzal celú tú hŕbu lupeňov.

V Teyaninej izbe žiarilo oslnivo biele svetlo. Džervin sa rozosmial. Hlboko dojatej Teyani začali tiecť slzy.

„Magická zábava!" smial som sa spolu s Džervinom a hádzal ešte viac lupeňov.

Elyani držala svoju dlaň vystretú akoby nad Teyaninou hlavou.

Zvyšovanie úrovne ohňa v Teyani.

Teyanine oči zjasneli. Na tvári sa jej objavila jej prirodzená sebadôvera.

„Neposielajme naraz priveľa," varovala ma Elyani. „Svetlo bohov je mocné. Priveľa z neho môže zapáliť v srdciach ľudí veľký oheň. Dokonca aj u najmúdrejších z nich."

Potom išla k Melchardovi, ktorého sme zhora tiež dokázali vidieť. Sedel na svojej posteli, smutný a unavený.

Tentokrát Elyani nehádzala lupene. Jemne, s láskou na neho fúkla.

Melchardova tvár sa hneď rozsvietila. Vzhliadol nahor a s rovnakým užasnutím sa usmial, so slzami v očiach. A začal hovoriť, ale jeho slová som nedokázal počuť."

„Čo hovorí?"

„Má výčitky. Želá si, aby sa bol o mňa lepšie staral, keď som bola malá," povedala Elyani pokojným hlasom. „Jeho život nebol taký, aký by ho chcel mať. Musel hrať rolu vysokého kňaza Eisraimu a pridržiavať sa striktného protokolu, ktorý ho oddeľoval od tých, ktorých miloval. Želá si, aby mohol byť len kňazom Hnedého Rúcha, užívať si radostný život ako Džervin, byť s Teyani, keď vychovávala Alsibyadi, Lermona a mňa. A myslím, že by bol rád býval tvojím priateľom."

Dvadsaťpäť rokov samoty. Cena za osvietené vedenie Eisraimu - nepostrádateľné pre úspech projektu Archívu. Ale aj tak...

„Čo by sme pre neho mohli urobiť?"

„Čoskoro vystúpi do Polí Pokoja. Potom zožne odmenu za všetku svoju prácu," povedala. „Medzitým budem jeho sny zaplavovať víziami sveta bohov."

Elyani zastavila nežný vánok a pohliadla mi do očí, „Teraz ty!" Vystrela ruku a pred mojím zrakom sa rozprestieralo celé kráľovstvo.

Použijúc moc mojich očí, otvoril som okno k Alsibyadi. Tiež odpočívala na posteli a rukami si držala svoje tehotné brucho.

„Toto je zázračné," zvolal som, vrhajúc na jej hlavu hŕby lupeňov. „Akonáhle sa na nich pozrieme, ich tváre sa rozsvietia radosťou."

„Jedno z mnohých privilégií pochádzajúcich z bytia na vrchole svetov," Elyani vzdala úctu Jedinému Bohu.

Nesený nebeským zápalom, navrhol som, „Poďme to isté urobiť s celou svätyňou! Poďme ich všetkých zaplaviť svetlom!"

„E-e! To nemôžeme."

„Vyžadovalo by to priveľa sily."

„Nie, sila nie je problém. Je to oveľa komplikovanejšie. Má to dočinenia s osudom. Existujú striktné pravidlá, ktoré určujú, čo bohovia smú a čo nesmú robiť s ľudským osudom. Pri jednotlivcoch sú pravidlá pomerne voľné. Ale keď dôjde na veľké skupiny, musíme byť mimoriadne opatrní. Existujú vysokí bohovia a anjeli, ktorí ľuďom Zeme posielajú svoje impulzy a usmerňujú tak ich dlhodobý vývoj. Títo Páni Osudu presne vedia, čo robia a nedovoľujú, aby iní zasahovali do ich práce."

„Mm... Takže v skutočnosti nebudeš môcť veľa urobiť, aby si ochránila svätyňu Eisraimu pred nájazdom obrov," povedal som sklamane.

„Nie, nie veľa," potriasla hlavou. „Budem schopná znášať nadol lásku a svetlo - vnútornú podporu pre množstvo duší. V týchto časoch skúšok to bude pre nich veľa znamenať. Ale čo sa týka záchrany svätyne, tam nemôžem urobiť nič. Osud Atlantídy je spečatený. Musí padnúť a zaniknúť, aby mohlo začať iné kráľovstvo. Pôsobiť proti tomuto prechodu by znamenalo ísť proti vôli vysokých Anjelov Osudu."

S hlbokým pískavým zvukom som fúkol na Alsibyadi a jej dieťatko.

„Ona vie, že si to ty. Cíti tvoju prítomnosť," uistila ma Elyani.

Alsibyadi sa kúpala vo svetle a na oplátku mi posielala svoju lásku.

Bohovia, nikdy som si neuvedomil, ako veľmi ma miluje!

Elyanine slová ma zanechali v zamyslení. „Ako presne to prebieha, keď bohovia zasahujú do individuálnych osudov?"

„Vyber si niekoho!" vyzvala ma Elyani hravým hlasom.

Pomyslel som na Felíciu, ale potom som zaváhal, či to bola vhodná voľba.

„Áno! Pomôžeme Felícii," povedala Elyani nadšene. „Otvor na ňu okno!"

Sediac na vrchole svetov, všetko toto bolo také ľahké! Za božský okamih sme už hľadeli na Felíciu. Sedela v meditačnej polohe, so zavretými očami, tvárou k oltáru.

„Toto je Felícia?" vykríkla Elyani, keď uvidela tvár červenovlasej ženy. „Ale je krásna! Desaťkrát krajšia ako som bola ja. A je inteligentná. A naozaj ťa ľúbila!" Elyani žiarila nehou Bieleho Orla. „Pán Veľký Drak, keď si pomyslím, že si uprednostnil malú Elyani pred touto mimoriadnou ženou, som veľmi dojatá."

„Prosím, nežiarli na ňu," požiadal som ju nesmelo, uvažujúc, čo by sa mohlo prihodiť žene, ktorá by na seba pritiahla hnev bohyne.

Pomaly pokrútila hlavou, „Ja s ňou môžem len súcitiť. Veľmi dobre totiž viem, aké to je, prísť o muža, ktorého ľúbim."

Takže nechať bohyňu prežiť celú hĺbku ľudskej mizérie predsa len malo nejaké výhody.

Začal som premýšľať, „Možno boli bohovia nakoniec predsa len múdri."

Elyani opäť zhliadla nadol na Felíciu, „Čo môžeme urobiť pre túto vysokú kňažku?"

„Keď bohovia zasahujú do ľudského osudu, ako to robia?"

„Pozeraj sa!" povedala Elyani, „Toto je línia jej osudu."

Vo vysokom archetypálnom priestore som uvidel kľukatú líniu, ktorá opisovala komplikované krivky.

„To je to isté ako časová dráha?" spýtal som sa.

„Áno, ale na vyššej úrovni. Archetyp jej časovej dráhy."

Ukazujúc na miesto, kde línia naberala radikálne odlišný smer, Elyani povedala, „Tu stretla teba." Potom Elyani ukázala na iný úsek, ďalej na línii, „Teraz je tu. Vidíš, aká je jej línia krehká a neistá? Momentálne sa v jej živote veľa nedeje." Ukázala na iný úsek, ktorý bol ešte ďalej na línii, „Pozri sa na tieto škaredé uzly. Tragické udalosti, ktoré jej spôsobia veľký žiaľ. Už čoskoro." Elyani sa odmlčala, čerpajúc z vysokého vedenia bohov. Potom povedala, „Pozri, teraz jej osudovú líniu zakrivím tak, aby tie uzly minula."

Z tejto jednoduchej a rýchlej chirurgie Felíciinho osudu som bol prekvapený a mierne rozrušený. „Ale máme právo zasahovať do jej budúcnosti?"

„Och!" Elyanin jemný úsmev odrážal mystériá jej božskej podstaty. „To je otázka, na ktorú majú rôzni bohovia rozličné názory. Niektorí uprednostňujú podporovanie ľudskej vôle. Iní sa nazdávajú, že osudy ľudských bytostí sú také priamočiare a nudné, že akýkoľvek zásah bohov môže byť len požehnaním. A v mnohých prípadoch sa nemýlia." Elyani otvorila iné okno, ktoré ukazovalo postaršieho muža pracujúceho v stánku na trhovisku.

„Pekná brada!" poznamenal som.

„Áno, ale inak tu toho veľa nie je, z čoho by sme sa mohli tešiť. Pozri sa na jeho líniu osudu! Slabá, zúfalo rovná, totálne nudná. Od svojej puberty tento spáč každý deň opakuje rovnakú rutinu: ranné zákonné spievanie, jedlo, práca, jedlo, spánok. Akýkoľvek zvrat, ktorý by sme do jeho línie vniesli, by sa u neho prejavil ako významný faktor prebudenia. Ale súčasne by to ním mohlo nepríjemne otriasť. Vidíš tú dilemu?"

Prikývol som, premýšľajúc, čo si želať pre tohto muža. „A teda... čo v takýchto situáciách bohovia robia?"

„Zvyčajne nič. Bohovia majú na práci lepšie veci, ako starať sa o ľudské osudy," povedala a zatvorila mužove okno. „No v minulosti bola situácia odlišná. Bez zásahov bohov by sa v kráľovstve nikdy nič neudialo. Preto mali bohovia na starosti, aby línie trochu zamiešali, vytvárajúc zvraty a osudové stretnutia."

„Tie zvraty neznejú veľmi dobre, ale stretnutia znejú zaujímavo."

„Predvediem ti to," povedala, Hrot-prehľadávajúc vysoké archetypálne priestory. Otvorila dve okná: jedno ukazovalo vysokého plavovlasého muža, druhé peknú brunetku s veľkými čiernymi očami, obaja mali do tridsať rokov. „Pozri sa na tieto dve osudové línie. Tak krásne spolu rezonujú, ale nikde sa nepretínajú. Je to kvôli tomu, že on žije na Západných Pobrežiach a ona na Južných Planinách. Teraz aha... zakrivím mužovu líniu tak, aby sa na niekoľko dní dotýkala jej."

„Skončia nakoniec spolu?" spýtal som sa, uvažujúc, či sa mám za nich tešiť alebo si robiť starosti.

„Nuž... stretnú sa. Odtiaľ to už nechávam na nich," povedala múdra bohyňa.

Pokračovala vo vysvetľovaní, „V minulosti Anjeli Osudu zverili bohom funkciu zamiešavania a oživovania ľudských časových dráh. V tých dňoch - zlatých dňoch Zeme - čokoľvek sa odohralo medzi mužom a ženou, pochádzalo priamo od bohov. Potom nastalo veľké odrezanie."

„Vzdali to bohovia s ľudskými bytosťami?"

„Nie, ale Páni Osudu rozhodli, že nadišiel čas, aby si ľudské bytosti vyvinuli slobodnú vôľu a sami riadili svoje životy. Muselo sa to stať. Nemohli naveky zostať bábkami bohov. A tak bohovia postupne prestali zasahovať do ľudských záležitostí. To, samozrejme, nevylučuje príležitostný zásah, napríklad poskytnutie malej pomoci jednotlivcovi, ktorý sa k tebe modlil. Ale keď dôjde na globálne smerovanie ľudského diania, bohovia už neťahajú za povrázky tak ako kedysi."

Elyani fúkla na Felíciinu hlavu teplý nebeský vánok.

Felícia sa usmiala, vychutnávajúc si ho a premýšľajúc, odkiaľ asi tak pochádza.

Kým jej okno zatvorila, bohyňa mi prisľúbila, „Dám na ňu pozor. Ale z toho, čo môžem vidieť, sa o ňu jej priatelia v Džex Belarane dobre starajú."

„Ďakujem ti," prehovoril som z hĺbky svojho srdca. Potom som sa opäť pozrel dole, „A čo Hermína?"

„E-e! Musíš vzhliadnuť nahor, láska moja. Hermína už nie je v kráľovstve, ale vo Výšinách."

„Je mŕtva?" opýtal som sa, premožený zmesou smútku a viny.

Elyani prikývla, „Nesmúť, muž Hromu. Tam, kde je teraz, sú Svetlo a blaženosť ešte väčšie ako v našom svete. Tak ako my trónime nad svetmi, tak anjeli Výšin trónia nad najvyššími bohmi."

„Celé toto je Hrot-ohromujúce!" zvolal som. Nadišiel pre mňa čas, aby som zo seba striasol ten hlúpy ľudský zvyk, cítiť smútok, keď priatelia umierajú - obzvlášť, keď ich smrť povznesie na úžasné úrovne existencie. Nasmeroval som svoje vďačné sústredenie, lásku, našej priateľke vo Výšinách.

„Ako hlboko nadol je možné otvárať tieto okná?" opýtal som sa Elyani. „Mohlo by nám jedno z nich ukázať Nagaov?"

„Pravdaže!" Ihneď otvorila okno nad Vasúkovým palácom.

V hlavnej hale sa práve konala veľká recepcia. Nagaovia oslavovali úspešnú časť, ktorú zohrali pri rituále vystúpenia. Boli tu stovky hostí, najmä Nagaov. Nálada bola výborná a veselá. Kráľ Vasúkidas práve odovzdával mimoriadne ocenenia Podsvetia siedmym Naga-architektom, ktorí tak rýchlo vybudovali zlaté šachty pod hlavnou kryptou Eisraimu.

Blízko kráľa stála Slečna Maryani Bieleho Orla a po jej boku...

Pán Vlnko Hnedého Rúcha!

Keď sme ho uvideli, Elyani a ja sme sa postavili na posteľ, skákali od radosti, tlieskali rukami a kričali to najhlasnejšie 'Jujujujujú', aké sa nám kedy podarilo.

„Tieto obmedzenia, ktoré obmedzujú zásahy bohov do záležitostí kráľovstva, vzťahujú sa aj na Podsvetia?" spýtal som sa.

„Nie, ani nie," odpovedala bohyňa.

„Takže ich môžeme vyprášiť kvetnými lupeňmi?"

„Skrz naskrz!"

Použijúc naše oči sme do Vasúkovej prijímacej haly tvorivým spôsobom vyliali záplavu zlatých kvetov.

Na rozdiel od kráľovstva, výsledkom nebolo len svetlo. Na hlavy Nagaov zosadali skutočné lupene kvetov, ovenčiac ich akoby girlandami a pokrývajúc aj podlahu.

Najprv bolo zhromaždenie Nagaov z tejto zlatej sprchy v rozpakoch. Ale hneď, ako si uvedomili, odkiaľ pochádzajú, všetci začali kričať od radosti a búchať chvostami o dlážku - to je Naga-spôsob aplaudovania. Všetci si vzájomne gratulovali a velebili Kráľa Vasúkida, ktorý, nuž, nuž... ktorý bol vlastne celkom nadšený z tohto, bezpochyby nezvyčajného, no predsa vysoko dôstojného zaobchádzania, ktorého sa jeho hosťom dostalo.

„Aké výborné načasovanie!" povedal som. „Práve keď Vasúk odovzdáva Naga-architektom ich vysoké vyznamenania."

„Vidíš, už rozprávaš ako boh!" povedala Elyani a kútik jej úst sa od nádychu irónie jemne nadvihol. „Bohovia si vždy myslia, že načasovanie ich zásahu je dokonalé, dokonca aj keď prídu v čase, keď sú už všetci mŕtvi."

Lupene sa ďalej len tak liali.

15.6 Patagendradov mýtus o rane

„Cítim sa tak povznesene!" zvolal som. Zoskočil som z postele a prešiel k balkónu. „Cítia sa bohovia takto stále?"

„Takmer stále," Elyani ma nasledovala. „A pocit entuziazmu časom ešte rastie. Čím viac rezonuješ s ohňom, tým entuziastickejším sa stávaš. U vysokých bohov môže entuziazmus nabrať kozmické rozmery."

„Oproti nám, ako sa teraz cítime," povedal som, „sú ľudia kráľovstva takí porazení. Keď sa to tak vezme, majú na to kopec dobrých dôvodov. Urobiť tam dole čokoľvek, je také ťažké!"

„A kým je akákoľvek podstatnejšia práca zavŕšená, sú už takmer mŕtvi!" vzdychla si.

Ako som vzdychol s ňou, môj zrak zaujala nádhera lesa. „Borovice sú o toľko krajšie, oproti tomu, aké boli, keď som sem prišiel!"

Pravdaže, bol som to ja, kto sa zmenil, nie ony.

Teraz, keď bol môj zrak ostrejší, dokázal som vidieť, ako dokonale je každá jedna ihlica vytvarovaná. Moje srdce bolo teplejšie, a tak som dokázal lepšie počuť, ako stromy jednohlasne volajú Boha. Moja oblička bola čistejšia a ašpirácia vyzerala ako gigantický plameň.

Priezračná sila, čistá vášeň.

„Pozri, prišiel nás navštíviť tvoj biely vták."

A naozaj tam bol - len tak sa prechádzal hore-dole po tráve, vedľa potoka, akoby na mňa trpezlivo vyčkával.

Začal som k nemu kráčať pomalým, plynulým spôsobom, aby som ho nevyplašil. „Ďalšie ľudské obmedzenie!" vyhrešil som sa.

Čerpajúc z vedenia môjho hosťovského tela, bolo mi jasné, že vo svete bohov sa zvieratá nikoho neboja. Nikto ich tu neloví.

A tak som sa k vtákovi rozbehol.

Keď ma uvidel, vták radostne zamával krídlami.

Sadol som si pred neho na trávu. „Pochválený buď Pán Melchisedek, vták. Volám sa Zar Hnedého Rúcha. Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?"

Vtáčik odpovedal plachým pohľadom.

„Ale pravdaže si tu vítaný!" odpovedal som mu očami. „Taký úžasný vták! Elyani a ja sme poctení."

Vtákove priateľské čierne oči sa rozsvietili záhadnou žiarou.

„Patagendradas!" odvetil som, „Aké zaujímavé meno."

Elyani sa preniesla ku mne. „V jazyku bohov to znamená, 'veľký ctiteľ Patagendra, vtáčieho boha'," preložila mi.

„Mm... A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?"

Vták zrazu vystrelil vysoko do neba.

Obrátil som sa k mojej bohyni, „Povedal som niečo nevhodné?"

„Vôbec nie! Patagendradas len chce, aby si išiel a prebral s ním jeho predkov. Pozri sa, čaká na teba," ukázala na vtáka, ktorý sa vznášal vysoko nad nami.

„Chceš povedať..."

Znelo to tak neuveriteľne, až mi to vzalo reč. Spočívajúc na ohni, pokúšal som sa odtlačiť všetky ľudské obmedzenia a podmienené reakcie mojej mysle. „Pravdaže dokážeme lietať, no nie?"

„Pravdaže!" bohyňa ma chytila za ruku. „Môžem ísť s vami?"

Priveľa vzduchu. Mal som ťažkosti s dýchaním.

„Naozaj je to pravda?" opýtal som sa. „Naozaj ideme..." Ale hlas mi preskočil a ja som sa rozplakal.

Elyani ma objala. „Láska moja, láska moja... čo sa s tebou deje?"

„Neviem," hľadel som sa nebeskú prírodu okolo nás. „Všetko toto je... také nádherné. Tieto stromy, vták, voda... a nebo!"

Nebesá Zjavenia, strážca všetkých tajomstiev.

„Všetko toto je také božské. Také dokonalé. Keď si uvedomím, že to tu bolo stále a ja som ani nevedel, že to existuje..."

Plakal som.

Nebesá Zjavenia, prečo som musel žiť tak ďaleko od vás?

Patagendradas jemne pristál na mojom pleci a pomáhal Elyani okolo mňa rozprestrieť vrúcnu prítomnosť svetla.

Priateľský vták sa zľahka dotýkal svojim perím môjho krku. Elyani, krásna ako bohyňa... Rozvzlykal som sa, akoby na mňa padala všetka bolesť ľudského sveta. „My sme takí stratení, tam dole. Kráľovstvo je také sivé, také beznádejné. Boh nás opustil."

Elyani ma držala vo svojom náručí. Na jej prsiach som ronil svoje slzy, „Boh nás opustil, tak je to. Boh sa nás zriekol."

„Ale kráľovstvo nebývalo vždy také, aké je teraz," zašepkal Biely Orol. „A život ľudských bytostí nezostane navždy šedý."

„Ja mám pocit, akoby bol šedý už tak dlho!" plakal som ďalej.

„Pravda, je to taký pocit," ďalej mi šepkala do ucha. „Ale v skutočnosti to zaberie také krátke kozmické obdobie, kým ľudia dosiahnu Polia Pokoja, že je asi aj škoda sĺz."

To sa ľahko hovorí, na vrchole pyramídy svetov!

„Toto krátke kozmické obdobie sa naťahuje a naťahuje..." vzlykal som.

Zostali sme chvíľu ticho. Iba som sa otvoril atmosfére, ktorú do mňa Elyani vlievala.

Vo svete bohov sa žiaľ vôbec nepodobá tomu na Zemi. Pre začiatok, nezostáva na človeku prilepený. A dokonca ešte viac ako na Zemi, je veľkou príležitosťou pre vyliatie Svetla - toho Svetla Výšin, ktoré, hoci je dostupné všade a v každom čase, si človek všimne oveľa ľahšie, keď človek prebýva v ohni bohov.

Môj duch sa obnovoval. „Sú Polia Pokoja také krásne ako svet bohov?" opýtal som sa.

Elyani z môjho hlasu mohla počuť, že môj smútok už ustupuje. Nasadila hravý hlas a rozhorčene zakričala, „Také nádherné ako svet bohov?" Rozosmiala sa. Patagendradas, stále na mojom pleci, ju doprevádzal sériou piskľavých, smiechu sa podobajúcich zvukov. Bol tak blízko pri mojom uchu, až som sa od prekvapenia strhol.

Držiac sa mojej košele, podarilo sa mu udržať sa na mojom pleci.

„Poďme, Patagendradas, ukážeme mu to!" rozhodla Elyani.

Kým som si stihol uvedomiť, čo sa deje, ocitol som sa vysoko vo vzduchu, a už som si prehliadal borovicový les. Neobmedzovaná hmlami, krajina sa tiahla donekonečna do všetkých strán. Ozajstná pastva pre oči! Boli tu kopce a údolia, lúky, rieky, vodopády a v diaľke Prvotné More. Nielenže boli všetky tieto veci oveľa dokonalejšie a krajšie sformované ako ich pozemské náprotivky, ale dýchala nimi opojná vôňa života - dokonalá jednota, ktorá udržiava tieto zázraky a spája ich spolu v jednej veľkej symfónii. Príroda bola jedna a v tejto jednote všetko spoločne spievalo: vtáky, svrčky, vodopády, ale tiež stromy rozmanitej múdrosti, byliny so zázračnými vlastnosťami, zvláštne svetelné zvieratá, aké sa v kráľovstve už nenachádzali.

Patagendradas okolo mňa ochrancovsky poletoval. Stále sa ma svojimi očami pýtal, „Si teraz v poriadku?"

„Nebesky v poriadku. Občerstvený ohňom!" obrátil som sa k Elyani, ktorá sa vznášala vo vzduchu blízko mňa. „Sú to moje ľudské obmedzenia, že vnímam prírodu ako podobnú tej na Zemi?"

„Nie, je to naozaj tak: príroda na Zemi je replikou tejto prírody."

„Ale ako to, že táto príroda je omnoho krajšia a dokonalejšia?"

„Obávam sa, že rovnaké platí prakticky pre všetky veci na Zemi. Sú len nedokonalými replikami svojich nebeských prototypov."

Spomenul som si, ako nám, Maryani a mne, Kráľ Vasúk raz hovoril, že Zem stratila spojenie so silami prvotného chaosu - čo je aj dôvod, prečo Prvotné More nie je v kráľovstve vidieť. Na Zemi sa vznešený chaos prvotnej hmoty zmenil na elementálny zmätok, ktorý je schopný odrážať archetypálnu dokonalosť nebeských vecí len čiastočne.

Patagendradas veľmi pozorne načúval našim slovám a myšlienkam. Hlasom, ktorý pripomínal spev vetra, vyhlásil, „Ak je tu všetko také nádherné, je to preto, že bohovia sa prebudili zavčasu. Ten, kto sa prebudí v prvej hodine, zdedí nebesá."

„Ako sa nezamilovať do sveta, kde sú vtáky múdre?" zasmial som sa, láskavo hľadiac na môjho žiarivého bieleho priateľa.

V obave, že by som Patagendrada nemusel brať dostatočne vážne, Elyani zasiahla. „Vo svete bohov sú vtáky a iné bytosti vysoko inšpirované. Cez nich nebeská príroda vyjadruje svoju múdrosť. A niektoré zvieratá sú reprezentantmi takých neobyčajne prastarých duchov - ich múdrosť je predmetom údivu aj pre samotných bohov."

Opýtal som sa môjho vtáčieho priateľa, „Si predmetom údivu aj pre samotných bohov, Patagendradas?"

So skromným úsmevom vo svojich očiach, vták odpovedal, „Múdremu nie je na údive bohov nič divné; lebo bohovia sú múdri a múdri sa divia veľa."

„Mm..." Hrot-uvažoval som nad jeho slovami. „A kto ťa učinil takým múdrym?"

„Patagendra, môj vtáčí boh, prijal svoje vedenie od Amabaraniny, prastarého oblaku múdrosti. Neobyčajne prastarý, Amabaranina bol, je a bude. Keď boli bohovia ešte len deťmi, jeho sláva už žiarila do výšin a presahovala sféry."

Patagendradove slová v sebe niesli vibráciu, ktorá mi zvláštne pripomínala energiu Lietajúcich Drakov. „Kde tento Amabaranina žije?" spýtal som sa.

„Potom ako po mnoho kozmických cyklov osvetľoval sféry, opustil stvorenie a teraz prebýva vo Výšinách," vyhlásil Patagendradas.

Zamyslene som vzdychol, naplnený údivom, ktorý mi Patagendradas sprostredkoval cez svoje slová, keď hovoril o prastarom oblaku múdrosti.

„Priateľu," pokračoval vták, „ak sa chceš stať bohom, zobuď sa zavčasu. Len nad touto pravdou medituj celý kozmický cyklus a vysokým bohom sa staneš."

„Patagendradas, potrebujem niečo vysvetliť," povedal som a všimol si, že priateľský vietor nás unáša smerom k neďalekému pohoriu.

„Je to rovnako prosté ako lietanie!" usmial sa vták svojimi očami. „Na začiatku tohto kozmického cyklu, po veľkej noci, sa bohovia zobudili zavčasu. Tak si z prvotného kozmického guláša, v ktorom boli zmiešané všetky substancie, vybrali tú najlepšiu hmotu - tú, ktorá prekypovala ohňom. Z nej si pre seba vybudovali najlepší zo všetkých svetov, na vrchole všetkých ostatných sfér. A ako plynul čas, substancia ich sveta sa ďalej zlepšovala, lebo hrubšie materiály sa usadili a spadli z ich sféry, zatiaľ čo najjemnejšia hmota z iných sfér vystupovala k nim, prirodzene a bez námahy."

„Mm..." luskol som prstami, sledujúc gigantický vodopád pod nami. „Takže preto je hmota sveta ľudských bytostí taká... nazvime to, priemerná? Zobudili sme sa príliš neskoro a tak sme si mohli zobrať len to, čo zostalo."

„Tak to bolo a tak to bude v každom kozmickom cykle. Tí, ktorí sa prebudia neskoro, zdedia odpad." Keď videl, že sa mračím, Patagendradas rýchlo dodal, „Tým, samozrejme, nechcem povedať, že kráľovstvo ľudí je vybudované z odpadu! Lebo ľudské bytosti sa prebudili len pol eónu po bohoch, v čase, keď bola ešte k dispozícii hojnosť slušného materiálu."

Sladkokyslý úsmev, „Ďakujem ti, Patagendradas, presne chápem, čo tým myslíš." Spomenul som si na jeden z mýtov stvorenia prerozprávaný v Zákone Melchisedeka a zostal som v rozpakoch. „Ale ja som si myslel, že na začiatku tohto kozmického cyklu žili ľudské bytosti a bohovia spolu v rovnakom svetle."

„To je pravda," povedal Patagendradas. „Veľmi dobre si na to spomínam, keďže som tiež bol pri tom. V tých dňoch spali ľudské bytosti zdravým spánkom. Mali sme s nimi skutočne veľké starosti. Napriek tomu, že spali, okolo nich bolo toľko svetla, až uverili, že bdejú. To svetlo, pravdaže, nebolo ich vlastným svetlom, ale svetlom bohov. Ale oni to nedokázali vidieť. Len si blažene spali v teple bohov. A keďže verili, že sú prebudení, nikdy sa ani nepokúsili svoj spánok prerušiť.

A tak ľudské bytosti spali, spali a spali! Ich driemoty začali na bohov ťaživo doliehať. Lebo bohovia nikdy nespia - bridia sa im veci, ktorým chýba ľahkosť, rýchlosť a ostrosť. Postupom času začal spánok ľudských bytostí svetlo bohov oslabovať, spomaľujúc tak ich tempo. Odluka sa stala neodvratnou. Ale bolo to v prospech všetkých, naozaj! Ak by ľudským bytostiam bolo umožnené naveky sa slniť vo svetle bohov, ďalej by spali až do konca kozmického cyklu. A Veľká Noc, ktorá má na konci kozmického cyklu pohltiť všetky veci, by im celkom určite k prebudeniu nepomohla!"

Hľadiac nadol, uvidel som prvé výbežky pohoria. Keďže sme sa približovali k vznešeným vrcholkom hôr, projektovali sme sa vyššie. Tvárou v tvár rozľahlosti krajiny, rozum zastával: tisíce zasnežených vrcholov hôr spôsobili, že aj tie najvyššie masívy kráľovstva popri nich vyzerali ako kopčeky piesku.

Pevne sa držiac Elyaninej ruky, čerpal som z Patagendradovej fontány, „Keď sa od bohov oddelili, prebudili sa niektoré ľudské bytosti?"

„Len veľmi málo z nich," odvetil Patagendradas. „Vpravde, priateľ môj, toto odlúčenie bolo smutnou chvíľou. Napriek tomu, že stále spali, ľudské bytosti sa cítili byť úplne opustené. Až dovtedy si stále užívali pohodlie svetla bohov a teplo božskej prítomnosti. Zrazu zistili, že padajú dole, do tmy a chladu."

Ako Patagendradas hovoril, mojím vedomím Hrot-prúdili obrazy a dojmy.

Ohromná bolesť.

Bezodná jama.

Nič nemôže bolieť viac ako pocit, že Boh nás opustil.

Porozumel som, „Toto úplné zúfalstvo sa podobalo tomu, čo som cítil predtým, však?"

„Veľká pravda, priateľu. Odkedy nastalo to odlúčenie, všetky ľudské bytosti nesú vo svojich srdciach ranu. My, nebeskí, sme videli, ako ľudské bytosti padajú dole. Ale oni, pravdaže, videli presný opak. Videli, ako naše svetlo od nich odchádza, stúpa nahor, akoby sme opúšťali ich svet.

My sme boli ich svetlom, ich radosťou, ich láskou, ich teplom a ich spojením s Božským - ich spojením s Bohom. A to všetko im bolo naraz odobraté. Ich žiaľ sa nedá opísať slovami. Bol to ich prvý žiaľ a bol priepastný. V ich srdciach zanechal ranu, ktorá sa nikdy nezahojila, a ktorá často spôsobuje, že sa cítia ako opustené deti.

Ale čas plynul a ľudia zabudli, čo spôsobilo ich ranu. Osudom ľudských bytostí je zabúdať! Teraz stále cítia bolesť a prázdnotu, ale nechápu, odkiaľ pochádza. A tak putujú svojim svetom a pokúšajú sa zaplniť prázdnotu stovkami spôsobov, ktoré ich nikdy skutočne neuspokoja. Viac ako čokoľvek iné, hľadajú lásku. To preto, že kým boli ponorení v našom svetle, živila ich Božia láska, ktorá prestupuje ohňom sveta bohov a žiari vo všetkých veciach nebeských. Ale láska, ktorej sa im dostáva od ich rodičov, ich manžela, ich manželky alebo ich detí, ich nikdy skutočne nenaplní, nie viac ako všetky ostatné náhrady, ktorými sa usilujú zmierniť bolesť svojej rany. Rana pochádza z oddelenia od Svetla Boha a zahojí sa až vtedy, keď budú ľudia so Svetlom Boha opäť zjednotení."

Hľadiac zhora na zasnežené vrcholky hôr, všetci traja sme rozmýšľali nad týmito slovami múdrosti.

„Chcem, aby si videl, aký je vo svete bohov sneh," povedala Elyani hravo. Ihneď nás oboch projektovala na vrchol hory.

Keď moje holé nohy pristáli v snehu, žasol som. Namiesto toho, aby sa do mňa zahryzol chlad, pocítil som neobyčajne energickú, ostrú kvalitu.

Čistota ako stotisíc rokov ticha.

Skombinované s úžasným panoramatickým výhľadom na gigantické pohorie, naliehavosť prebudenia vytvorila Hrot-povznesenie nebeských proporcií.

„Cítim sa byť čistý a jasný ako Veľký Mravec!" zvolal som. „Ak je nejaké miesto, kde sa cítiš byť na vrchole svetov, toto je ono!"

V diaľke som rozoznal kolosálnu horu. Stúpala tak vysoko do nebies bohov, že napriek ďalekonosnému zraku môjho hosťovského tela som nedokázal dovidieť na jej vrchol.

„Mount Meru," poznamenala Elyani. Patagendradas dosadol blízko nás a natešene plieskal krídlami o sneh. Elyani sa ho opýtala, „Patagendradas, povedal si, že na konci poslednej veľkej kozmickej noci boli bohovia prví, ktorí sa prebudili?"

„Nebesá, nie!" rýchlo ju opravil Patagendradas. „Bohovia sa zobudili v prvej hodine, ale azúry sa zobudili dávno pred nimi."

„Azúry?"

„Starší bratia bohov," odpovedala Elyani. „Oni boli prvými bohmi, ale niečo sa u nich veľmi pokazilo. Museli byť nahradené druhým stvorením bohov."

„Čo sa 'veľmi pokazilo'?"

„Ohromná bola moc azúr," odpovedal Patagendradas noetickým prúdom. „Ale stali sa pyšnými, zahľadenými do seba, a to až do takej miery, že odmietli uznať, že ich moc je len mocou Boha, ničím iným. Namiesto toho, aby svoje svetlo vnímali ako Svetlo Boha, sami sa vyhlásili za svetlo svetov. Miesto toho, aby velebili Boha a odovzdali sa jeho nekonečnej Jednote, chceli, aby ich uctievalo celé stvorenie. A namiesto toho, aby slúžili Bohu a vykonávali jeho diela, chceli vládnuť zo svojej vlastnej egoistickej vôle. Po celom stvorení to spôsobovalo veľké katastrofy. A tak im Pán Melchisedek odobral ich mandát a nahradil ich bohmi."

„A čo sa stalo s azúrami po tejto kozmickej výpovedi?"

„Niektoré zmizli do ničoty. Iné viedli dlhé vojny proti bohom," povedal Patagendradas. „Vlastne, myslím, že jedna z azúr skončila vo vašom svete."

„Ahriman," doplnila Elyani. „Potom, ako bol bohmi porazený, Ahriman bol vyhostený do fyzického sveta."

„Chceš povedať, že bohovia sa Ahrimana zbavili tak, že ho poslali do nášho kráľovstva?" Opojený povzneseným pocitom výšin, rozrehotal som sa. „Ďakujeme vám, bohovia! Bolo to od vás veľmi milé! My, ľudské bytosti, túto pozornosť veľmi oceňujeme."

Predchnutí rovnakým povznesením, moji dvaja priatelia sa smiali spolu so mnou. Ale Elyani bola opatrná, „Rýchlo ho odtiaľto zoberme preč, aby ho bohovia nezačuli a neurazili sa!"

Múdry Patagendradas súhlasne prikývol.

15.7 Kozmický tanec

Hoci sme už boli naspäť v našom dome, ja som sa stále zvíjal v neovládateľných záchvatoch smiechu. Veľká slnečnica sa ku mne zvedavo otočila.

Zamával som slnečnici a povedal svojim priateľom, „Táto historka o Ahrimanovi... Drak-zábavné! Povedzte mi, plánujú bohovia pre nás, ľudské bytosti, viac takýchto darčekov?"

„Myslím, že bolo predpovedané, že v budúcnosti sa na hmotnej úrovni prejaví prítomnosť inej veľkej azúry," odpovedal Patagendradas.

Táto novinka ma tak hrozne rozosmiala, že som si musel ľahnúť do trávy.

„Tieto nektárové vánky z Mount Meru..." poznamenal Patagendradas.

Elyani si sadla vedľa mňa do trávy a ja som hlavou spočinul na jej lone. Pohladkala ma po vlasoch, „To s tebou robí nektár nesmrteľnosti - nielen s návštevníkmi, ale tiež so samotnými bohmi."

„Nektár nesmrteľnosti?" posadil som sa ako pajác. „Ale ja som si myslel, že nektár je tekutina, nie vánok?"

„Tekutina, áno. Duchovná tekutina. Ale na Mount Meru ho tečie toľko, že výpary z neho sú vetrami odnášané aj k okolitým horám."

Ľahol som si naspäť. „Z toho nektára mi je úžasne. Nie som len opojený, som na špici!" hulákal som. „Môj Hrot sa vypína nad rebríkom svetov. Akoby som dokázal čokoľvek. Čokoľvek, čokoľvek, čokoľvek... mohol by som dokonca aj bojovať proti Ahrimanovi." Unesený, posadil som sa a zareval, „Kde je ten Ahriman? Priveďte mi ho sem! Vymlátim z neho dušu! Pošlem ho dole do Vyhní Osudu!" Nechal som sa vznášať niekoľko centimetrov nad zemou a vybuchol som do hurónskeho rehotu.

„Nektár, nektár..." vzdychol Patagendradas.

„Milujem to, Patagendradas. Milujem to! Aj ty ho piješ?" spýtal som sa ho.

„Každý vo svete bohov pije nektár."

„Nečudo, že nikdy nebývajú chorí! Môžem si ešte dať?" opýtal som sa.

„Možno neskôr," povedala Elyani. „Nektár je ako vrúfovanie tvojej Matky Drakany. Musíš si naň zvykať postupne..."

„...inak môžeš vybuchnúť do nekonečnosti!" Zvalil som sa naspäť do jej lona a hľadel na nebo.

Nebesá Zjavenia, rozprestierajúce sa nad nami, naveky.

Také živé!

Miliónkrát živšie ako keď som sa ne pozrel naposledy.

Leť, Drak!

„Čo by sa stalo, keby som sa namiesto vznášania nad okolitým územím premenil na šíp a vyletel rovno nahor?" opýtal som sa.

„Priatelia, musím ísť," povedal Patagendradas. „Ďakujem vám za príjemné chvíle strávené vo vašej spoločnosti."

Povedal som azda niečo nebožské? Možno prometeovská arogancia.

„Ďakujeme ti, Patangendradas! Prosím, príď nás ešte pozrieť," pozvala Elyani nášho nového priateľa.

„Príď nás pozrieť!" zopakoval som svojimi očami.

„Prídem," sľúbil, „prídem." Pomaly vzlietol, priateľsky sa nad nami niekoľko sekúnd vznášal, potom vystrelil vysoko do neba a zmizol.

Potúžený nektárom, postavil som sa a začal tancovať. „Naozaj by som dokázal urobiť čokoľvek."

„Ako napríklad čo?" opýtala sa bohyňa zamatovým hlasom a postavila sa predo mňa.

„Pre začiatok, zrýchliť!" Stále tancujúc, hravo som sa projektoval k jej pravému boku, potom za ňu, potom k jej ľavému boku, potom pred ňu. Ďalej som sa premiestňoval z jednej pozície na druhú, zrýchľujúc natoľko, až sa zdalo, že stojím na štyroch miestach súčasne.

„Vidíš," prikývla, „dokážeš čerpať z vedenia bohov!"

Spomenul som si na sochy tancujúcich bohov s niekoľkými pármi rúk. Ešte viac som zrýchlil, projektujúc svoje ruky hore a dole, robiac na každom mieste šesť krátkych prestávok.

„Boh so šiestimi pármi rúk!" smiala sa Elyani a tancovala so mnou.

„Hudba!" zakričal som. Očami som manifestoval hudobné pole, podobné tomu, aké som mal v Eisraime. „Pravdepodobne hrubo ľudsky obmedzené, ale niekde musíme začať." Naplnil som čistinu svižnou radostnou melódiou.

Borovice hudbu doprevádzali jemným hmkaním.

Pokúsil som sa o ešte odvážnejší tanec. Zrýchlil som tempo a projektoval sa na šesťdesiatštyri rôznych miest na čistinke, premiestňujúc sa z jedného na druhé tak rýchlo, ako mi to len Hrot umožňoval.

Tancujúc so mnou, Elyani znásobila svoje ruky a nohy. Nasledovala moje pohyby takým spôsobom, že kdekoľvek som stál, mohol som jej hľadieť rovno do očí.

Živým nebesám sa náš tanec páčil. Prebrali ovládanie hudobného poľa a jednoduchú melódiu nahradili veľkolepou hravou symfóniou, čím náš šesťdesiatštyrizastávkový tanec získal úplne novú hĺbku.

A hľa! Moja Matka Drakana bola zrazu s nami. Tancovala cez Elyani a mňa, akoby chcela potešiť nebesá bohov. Nebesá, na svojej strane, to všetko sledovali o to pozornejšie a hudbu ešte viac zjemnili.

Na každej zo šesťdesiatichštyroch zastávok ma moja Matka inšpirovala, aby som sa pohyboval určitým zvláštnym spôsobom, vyjadrujúc tak kozmický význam míľnikov času. Nebesám to dávalo dokonalý zmysel.

Inšpirovaná, Elyani zmenila svoj štýl. Pomocou rýchlych projekcií sa tiež znásobila na šesťdesiatštyri. Kdekoľvek som stál, ona stála predo mnou, kopírujúc moje pohyby. V strede sa začala pohybovať tak rýchlo, že jej ruky boli nespočetné a občas vyzerali ako dlhé závoje, inokedy ako krídla Bieleho Orla.

Nebesá Zjavenia a moja Matka Drakana, fascinovaní svojou vzájomnou nekonečnosťou.

Z každej zastávky jej nebesá mojimi očami hovorili, „Ľúbim ťa."

Zo stredu moja Matka odpovedala, „Ľúbim ťa" do všetkých šesťdesiatichštyroch smerov.

Eóny kozmického tanca prehrané za sekundu.

Potom som opustil všetky zastávky, zastavil všetky pohyby. Jednoducho som stál niekoľko zákonných stôp od nej.

Hudobné pole utíchlo.

Elyani sa zjednotila, jej pohľad zostal stále spojený s mojím.

Nebesá zadržali dych.

Podišiel som k nej a zahral našu starú melódiu,

'Beng-ting-ting, beng-ting-ting...'

Napriek mimoriadnej kvalite tónov a nebeskej scenérii to stále znelo ako panvica a lyžica.

Úsmev bohyne, spomínajúc si, ako veľmi sme po sebe túžili.

Zaváhal som a prestal som.

Otvorila svoje náručie.

Tri kroky a ocitol som sa v jej objatí.

Nebesá dali bozk.

Drak Hlbočiny ho prijal.

Trvalo to dlho, predlho. Oveľa dlhšie ako len sekundy.

Potom som ju chytil za ruku a pomaly sme spolu kráčali k domu.

Čo by urobil boh? Transportoval by ju alebo by kráčal?

Nie. Z vedenia nebies som to pochopil. V tejto drahocennej chvíli by boh kráčal. Pomaly.

Keď sme došli k posteli, očami som jej vyzliekol šaty z lapis lazuli.

Svojimi očami spôsobila, že môj biely kostým spadol na trávnatý koberec.

Taktne, a tiež preto, že to bol náš prvýkrát, zrkadlo neodrážalo nič.

V úžase jeden z druhého, ľahli sme si na posteľ.

Potom sme sa milovali. Jednoducho. A pravdepodobne nie tak, ako by to robili bohovia.

Milovali sme sa tak, ako sme to už dávno chceli.

Nebesá, ktorých múdrosť som len teraz začínal chápať, sa spojili s Drakom Hlbočiny. Spoločne nás požehnali.

15.8 Milovanie vo svete bohov, časť druhá

Hneď ako sme skončili, chcel som si to zopakovať.

Únava, podobne ako spánok, je vo svete bohov neznáma.

„Povedz mi, ako to robia bohovia?"

Priepasť extázy bola okamžitá, totálna. Hrot-Hrot-trhajúca.

Zakotvenie tisícky sopiek zhustených do atómu, zemetrasenie ohňa otriasajúce rebríkom svetov, blaženosť implodujúca celé Prvotné More do jedinej kvapky.

Zanechalo ma to otraseného a lapajúceho po dychu, „Och... Och... Och, môj Bože! Ako sme to urobili?" habkal som. Miestnosť zmizla, nahradilo ju čisté zlato. Svetlo bolo také hutné, že som nedokázal cítiť - a už vôbec nie vidieť! - svoje hosťovské telo.

„Takže takto to robia?"

„Existuje veľa spôsobov," zašepkala, opäť nastoliac v našej realite akú-takú normálnosť. Naspäť, pod perinami štvorčelovej postele kniežacieho apartmánu, sa ku mne pritúlila.

Vybuchol som do smiechu a svojimi hosťovskými rukami som sa zmocnil jej nebeského tela, pripravený opäť sa s ňou milovať, spôsobom, akým sa to robí v kráľovstve. Ale prepadli ma starosti ohľadne etiky, „Nepovažovali by bohovia tento spôsob za... ehm... staromódny alebo dokonca... zvierací?"

„A čo?" okúzlená bohyňa sa pomaly obtierala o moje hosťovské telo. „Vieš, že keď sa milujú, bohovia sa niekedy premenia na zvieratá?"

„Naozaj?" vykríkol som a hneď som pocítil väčšiu sebadôveru. „Ale to iste nie sú také zvieratá ako na Zemi. Musia to byť ušľachtilé, nebeské zvieratá sveta bohov. Však?"

„Nuž, nuž... niekedy, áno. Ale nie vždy!" povedala. „Aké zviera by si chcel byť ty?"

„Mm... obrovský rozpálený drak so zelenými šupinami. Mm... nie! S červenými šupinami a z nozdier by mi šľahali dlhé, dlhočizné plamene. Draky sa mi páčia. A ty?"

„Išla som povedať vták raja - tie, ktoré sú také vzácne. Ale s obrovským drakom by to nikdy nefungovalo!"

Opäť sme sa milovali. Hral som na jej tele ako na nebeskom hudobnom nástroji.

Posteľ sa premenila na vlny, periny na nebo.

Sférami znela hudba, a prenikala dokonca aj ďaleko za ne.

Mysľou mi prebehla myšlienka, „Naozaj môžeš byť vtákom raja?"

Ihneď nás preniesla do inej miestnosti.

Bola to miestnosť alebo nejaké vzdialené miesto?

Bola tam gigantická kaskáda modrého Života a Svetla,

A dva vtáky, s dúhovým perím a ónyxovými očami.

Cez vedenie kaskády som objavil,

Že vtáky raja sa pária zvláštnym spôsobom.

Fascinovane stoja jeden pred druhým,

Ich ónyxové oči zajaté vo vášnivom objatí,

A spolu spievajú mýtus stvorenia - ale začínajúc od konca.

Keď, dosiahnuc Počiatok, skončia,

Stíchnu, samozrejme.

Kaskáda zastane. Čas zadrží svoj dych.

„Ticho!" prikáže vesmír.

Vtáky sa pomaly jeden k druhému približujú;

To môže trvať eón alebo aj viac, záleží to od vtákov.

Nakoniec sa dotknú,

A v tom okamihu splynú a naveky zostanú jedným -

A to je dôvod, prečo sú vtáky raja také zriedkavé!

Ďaleko, ďaleko pod nami, Maryani začula to ticho a porozumela.

15.9 Pán Gana, zjavenie

Nikdy predtým som takú hudbu nepočul. Vytvorila zvláštnu atmosféru, ktorá osvetlila celú pláž.

Kráčal som po zlatej pláži, Prvotné More po mojej pravici.

Predo mnou, Pán Gana.

S prekríženými nohami sedel na piesku, tvárou k Prvotnému Moru, s očami upretými na horizont. Na hlave mal zlatú helmu tvaru úľa, ktorá žiarila a osvetľovala všetky smery priestoru. Mal dlhé zlaté vlasy a všimol som si, že nenosí bradu.

Fascinovane som sledoval tú zvláštnu kvalitu zlatého svetla, ktorá z neho vyžarovala.

„Toto svetlo poznám! Túto atmosféru poznávam!"

Bolo to také povedomé. Tisíckrát na mňa v kráľovstve táto prítomnosť zostúpila. Inšpirovala ma, povzbudzovala, napĺňala môjho Ducha. Vo všetkých ťažkých chvíľach ma podporovala. Postupne sa natoľko stala mojou súčasťou, že som si ju takmer prestal všímať.

Teraz som si uvedomil, že to svetlo po celý čas prichádzalo od Pána Ganu.

Dlžil som mu za všetko!

Moje oči sa zaliali slzami.

Patagendradas, ktorý ma sem láskavo odprevadil, diskrétne odletel preč.

Ďalej som kráčal smerom k bohovi a nechal som svojho Ducha svietiť jeho svetlom.

Držal ruky rovnobežne pred sebou, ako pri geste plameňa. Medzi rukami sa mu vznášal neobyčajný hudobný nástroj zo svetla, podobný hviezde. Mal asi jednu stopu a pozostával z tisícok lúčov svetla všetkých farieb. Lúče vyžarovali z centrálneho jadra, veľkého sotva ako Afroditina bobuľa, ktoré planulo bielym svetlom.

Na hudobnom nástroji hral pomocou jemných pohybov rúk, ale tiež srdcom. Mnohofarebná hviezda sa vznášala rovno pred jeho hruďou a svetlo jeho srdca sa s ňou premiešavalo.

Keď som došiel až k nemu, chvíľu som nehybne stál po jeho boku a hľadel na neho.

Jemným Hrot-impulzom ma pozval, aby som sa k nemu posadil.

S prekríženými nohami som sa posadil po jeho pravici, tvárou k nemu. Naklonil som sa dopredu a zľahka sa dotkol jeho chodidiel.

Z ničoho nič sa na mojej hlave objavila zlatá helma. Podobala sa na jeho, mala tvar predĺženého úľa. Žiarila jeho mimoriadnym zlatým svetlom.

A zjavenie sa začalo.

Hlboká, mnohostranná vízia.

Ja som, mnohorozmerné a večné.

Zlatý Štít nad mojou hlavou, moje nohy uzemnené v Mori Bleskov.

Polia hviezd v mojich vlasoch, hlboké moria sú mojou obličkou.

Môjmu srdcu, Polia Pokoja, Džervin na mňa čaká.

V rebríku mojich svetov sú milióny priečok.

Hore, tajomstvá Nebies Zjavenia sa mihajú ako blesky, ako hromový koberec rozprestretý Jediným Bohom.

Nebesá Zjavenia, nezmerná múdrosť.

V zhustenej Hrot-ovosti neohraničeného rozsahu neba, pradávne mystériá, vedenie všetkých existujúcich vecí a kľúče ku všetkým budúcnostiam. Hrot-ovosť nestačí. Iba cez Hrot-ovosť Hrot-ovosti ho spoznáš.

Cez zlatú helmu sa stĺpec Ducha a Nebesá Zjavenia zjednotili. Pravda a Oheň, prah Pána Ganu, zúčastňujem sa jeho vševidúcej vízie.

Videl som zrod bohov. Prebudili sa v Prvotnom Mori a vlny ich zaniesli na breh. Vytvorili si svoj vlastný svet.

Videl som ako pijú nektár a ovládajú jeho moc - tú božsky šialenú, vznešenú, nezastaviteľnú silu, s ktorou bojovali proti titanským nepriateľom, azúram.

Videl som vojny na nebesiach. Trvali celé eóny a vo sférach zanechali neopísateľnú spúšť. Videl som zrážky, nad ktorými zastával rozum, bitky kozmických proporcií, strety, ktoré trvali stáročia, priepastne diabolské hrozby, ktoré dokázala prekonať len moc Najvyššieho Boha.

Silou dôvtipu, Ducha, neskrotnej odvahy, bohovia zvíťazili. Vytlačili azúry zo svojho sveta, vykastrovali ich aroganciu, zničili ich starobylé sily, väčšinu z nich uvrhli do zabudnutia, iné zhodili nadol rebríkom svetov.

Videl som triumfujúcich bohov, ako dvíhajú ruky k bezhraničnému nebu, opitých víťazstvom, ktoré im zabezpečilo úplnú vládu nad všetkými sférami.

Stvorenie patrilo im, rovnako ako večnosť. Žiarivá sláva, jasná ako Výšiny. Rozvinul sa pred nimi večný východ slnka.

Potom som videl, ako do svojho sveta pridávajú zázrak za zázrakom: lesy múdrosti, záhrady paradoxov, mestá svetla, obydlia s oknami do všetkých dimenzií. Vo sférach sa rozpútal ich neuhasiteľný tvorivý oheň. Mocou ich myslí vznikal jeden svet za druhým. Svojou genialitou osvietili všetky tvory. Nad stvorením vládli zvrchovane a neohrozene.

Vidiac, ako bohovia tvorili, vnímajúc nebeský zdroj ich inšpirácie, porozumel som myriadám tajomstiev. Videl som povrázky, ktoré ťahajú sily prírody v každom svete a inteligenciu, ktorou môžu byť ovládané. Videl som projekty každej vrstvy a ich archetypálny modus operandi. A spolu s veľkolepou dokonalosťou kozmickej siete som uvidel aj nebeský zmysel pre humor, s ktorým boli v každej jednej sfére uložené paradoxy.

Z helmy, v globálnom záblesku, bolo odhalené najvyššie tajomstvo poznania. Prosté, absolútne, konečné...

Kľúčom k vševedúcnosti je stať sa Nebesami Zjavenia.

Nebesá Zjavenia, ktoré navždy ležia na Prvotnom Mori ako milenec na svojej milenke.

Hudba utíchla. Nastalo kozmické ticho.

S očami upretými na horizont, Pán Gana ku mne vystrel svoju ruku. Medzi moje ruky vložil svoj úžasný hudobný nástroj svetla.

„Žeravá hviezda," Hrot-zjavil mi. „Ľahko sa na nej hrá. Len nechaj cez seba žiariť Prvotné More."

Och bohovia, toľko lásky!

Odovzdajúc sa mojej Matke, Žeravému Drakovi, prenechal som jej svoje ruky a srdce.

Pláž opäť zaliali kúzelné hudobné harmónie. V úplnom úžase som sa usmial, sotva veriac, že taká nebeská dokonalosť zvukov môže prúdiť cezo mňa.

„Táto žeravá hviezda je pre teba. Je to môj darček," Hrot-povedal boh.

Omráčený a pokorný, uvažoval som, ako by som mohol vyjadriť svoju vďačnosť.

„Zahraj mi!"

Požehnaný, nechal som Prvotné More, aby cezo mňa hralo. Ožila v mojom srdci, mojich rukách, v samotnom tkanive mojej bytosti. Cez hudbu sa s ňou Nebesá Zjavenia zjednotili.

Plnosť, splnenie, nekonečnosť.

Potom Hrot-prikývnutím, boh naznačil, že stretnutie sa skončilo.

Vstal som, premýšľajúc, ako mu poďakovať.

S pokojným úsmevom, s očami upretými na horizont, jemne poslal do môjho Hrotu odpoveď,

„Buď veľký!"

15.10 Vzývanie sily nektára

Namiesto toho, aby som sa rovno preniesol domov, rozhodol som sa chvíľu poprechádzať po gigantických lesoch, ktoré rástli na pobreží Prvotného Mora.

Držiac si drahocennú žeravú hviezdu pred srdcom, bleskovo som sa premiestnil smerom k lesu múdrych figovníkov. Na hlave som mal stále nasadenú zlatú helmu, ktorú mi Pán Gana umiestnil na hlavu.

Hľadal som Patagendrada a iné vtáky jeho rodu.

Boli ďaleko. Cez zrak helmy som ho uvidel. Bol na druhej strane Mount Meru, veľkou rýchlosťou letiac ponad záhrady plné zázrakov podobným tým okolo Vasúkovho paláca. Vtáky smerovali na juhozápad, k žiarivému mestu ohňa.

Tejovati.

Pokračoval som v prechádzke po kľukatej lesnej cestičke, používajúc metódu premiestňovania sa pohľadom. Cesta sa kľukatila mnohými zákrutami. Prešiel som ju superrýchlou postupnosťou malých skokov. Priestor ovládnutý putovaním. Dokonale opojné.

Ale čoskoro sa ukázalo, že ma ktosi sleduje.

Niekto išiel po mojej ceste, kopírujúc moje skoky a projektujúc sa po mojej trati.

Mojou prvou reakciou bolo, že som zrýchlil. Ale nech už bol za mnou ktokoľvek, nemal najmenší problém udržiavať moje tempo.

Po niekoľkých sekundách som zastavil a čakal, kým sa boh objaví.

Projektoval sa rovno predo mňa a zahatal mi cestu.

„Konečne nejaký boh s bradou!" pomyslel som si. Zdvorilo som sa usmieval a rozmýšľal, či sa mám dotknúť jeho nôh.

Zvláštna postava! Odetý v žiarivom striebristom brnení, ktoré ponechávalo jeho hlavu, ruky a nohy nekryté. Jeho mladistvá tvár mala ohnivý výraz. Celé jeho vyžarovanie bolo zjavom bojovníka, jeho oči do biela rozpálené silou nektára. Po boku jeho brnenia visela komplikovaná zbraň, žiarivá sekera s tromi diamantovými hlavicami.

Pohliadol mi do očí a sarkasticky utrúsil, „Tak tu je ten Veľký Bojovník, majster čierneho tanca, ktorý vyzval do boja kuren-džaya expertov!"

Oheň v jeho hlase znel výbušne agresívne. Premýšľajúc, čo asi chce, odpovedal som pokorným hlasom, „Ľudské činy, obávam sa, sa nedajú veľmi porovnávať so skutkami bohov. Moje meno je Zar, môj Pane. Čo pre vás môžem urobiť?"

„Ja poznám tvoje meno!" odsekol ironicky. Urobil dva kroky vpred a ukazovákom sa dotkol môjho pleca. „Chcel by si bojovať proti bohovi, Zar?"

To musel byť vtip. „Ako by človek mohol na boj s bohom čo len pomyslieť?" povedal som s poddajným úsmevom.

Boh vystrúhal pohŕdavú grimasu, „Toto že je Veľký Bojovník?" Stiahol svoj prst naspäť.

„Môj Pane," povedal som, „veci, ktoré som videl vo vašom slávnom svete, ma skôr nabádajú, aby som bohov uctieval, nie s nimi bojoval! A..."

„Zbabelec, presne to je!" Boh pozdvihol ruky, akoby oslovoval niekoho, kto stojí vysoko na nebi, „Prečo by tento návštevník mal byť vôbec niekedy mojím bratom?" povedal, pričom slovo 'návštevník' vyslovil s veľkým odporom.

Bolo zrejmé, že som nepovedal tú správnu vec.

„Ale prečo by taký mocný bojovník ako vy chcel bojovať proti obyčajnému smrteľníkovi?" opýtal som sa a uvažoval, ako inak by som mu mohol ulahodiť.

S odpoveďou na moju otázku sa netrápil. Len povedal, „Ak odmietaš proti mne bojovať, zoberiem ti tvoju žeravú hviezdu, Veľký Bojovník!"

Kým som stihol čokoľvek urobiť, už sa aj zmocnil hudobného nástroja a odchádzal preč.

„Hej!" zakričal som v šoku. Ale inštinkty bojovníka ihneď prebrali kontrolu. Vymazal som emóciou a učinil sa Drak-pokojným. Nasledujúc boha, nasadil som zmierlivý tón, „Priateľu, táto žeravá hviezda je pre mňa veľmi vzácna. Nemohol by som sa vám pokúsiť vyhovieť nejakým iným spôsobom?"

Hľadiac rovno pred seba, boh kráčal ďalej. „Ak chceš byť špina, tak špinou aj zostaň - návštevník!" odpľul si znechutene. Chrbátom ruky ma ledabolo plesol po tvári.

Úder bol taký prudký, že sa mi nohy odlepili od zeme. Spadol som na chrbát, na cestu.

Zastal a otočil sa, aby sa na mňa pozrel a rozrehotal sa, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!"

Točila sa mi hlava, ale čudoval som sa, že necítim žiadnu bolesť. A... aká čudná línia zasvätení doviedla tohto boha k tomu, že jeho smiech tak neomalene pripomínal Bojovníkov Mount Lorzen?

Obrátil sa a opäť odchádzal preč.

Dal som sa dohromady, vstal a bežal za ním. „Prosím, priateľu! Táto žeravá hviezda pre mňa znamená príliš veľa, nemôžete..."

„Ja nie som tvoj priateľ. Choď preč!" ďalej kráčal.

„Ale ja ju mám od Pána Ganu! Možno by sme ho mohli zavolať a opýtať sa..."

„Zmiz-ni, návštevník!" zakričal boh rozhnevane, akoby ho otravoval nejaký nepríjemný hmyz.

Zastavil som a rozmýšľal, čo urobiť.

Nemohol som predsa bojovať proti bohovi!

S pocitom bezmocnosti som sledoval, ako moja žeravá hviezda odchádza preč. Pocit nespravodlivosti bol obrovský.

Utekal som za ním. „Počúvajte! Prosím, neberte mi moju žeravú hviezdu!"

„Vypadni! Ty túto nádhernú vec nepotrebuješ. Ty sem nepatríš," povedal. Ako som sa k nemu priblížil, zdvihol ruku, akoby ma opäť chcel udrieť.

Tentokrát sa prejavili inštinkty bojovníka. Zostal som nehybne stáť, s päsťami pred sebou, pripravený začať čierny tanec.

Boh sa obrátil tvárou ku mne.

„Ahá!" pohliadol mi do očí s novým záujmom. Žeravú hviezdu odsunul nabok; nechal ju vznášať sa niekoľko stôp od nás. „Takže ideme bojovať?"

Uvoľnil som päste a pomaly pokrútil hlavou.

Nahnevane sa zamračil, pripravený opäť na mňa vybehnúť.

„Pomoc, Pán Gana, prosím, pomôž!" Hrot-zavolal som. „Čo mám teraz robiť?"

Hrot-okamžitá odpoveď, „Bojuj s ním!"

Viac ako nelogicky, znelo to absurdne. Ale o príkazoch Pána Ganu sa nediskutovalo.

Zareval som najostrejším výkrikom Bojovníkov, vyrútil sa na boha a zasadil životným bránam na jeho krku celú sériu úderov, keďže jeho hrudník a brucho boli chránené brnením.

Strata času! Moje údery s ním absolútne nič neurobili. Jediným kopancom ma poslal naspäť do prachu.

Rýchlo som sa postavil a zahájil druhý útok, ktorý dopadol rovnako - skončil som tvárou v prachu.

„Obávam sa, že o svoju žeravú hviezdu asi prídeš!" uškrnul sa boh.

„Pán Gana!" Hrot-zavolal som, „Naozaj chceš, aby som bojoval s týmto bohom?"

„Bojuj s ním!" Hrot-zopakoval Pán Gana.

„Tak teda dobre!" zareval som. Vyskočil som na nohy a vzýval silu nektára.

Bojovný boh ma sledoval so spokojným úškrnom.

Vyrútil som sa na neho, ručiac od zúrivosti.

Atmosféra času sa zmenila. Súčasne zastavil aj zrýchlil.

Duchovná tekutina, drahocenný nektár, stekajúci nadol cez vrchol mojej hlavy.

Tentokrát nie vánok, ozajstná vec.

Sladký, sladký, je taký sladký. Elyani, ľúbim ťa ešte viac!

A viac.

Plamenná substancia prechádza do mojej krvi.

ŽERAVÝ OHEŇ!

Prevrátená sopka do mňa chrlí svoj oheň.

Neznesiteľné. Všetko ide vybuchnúť. Drž to! Drž to!

Agónia.

Smrť.

Veľká Priepasť, kde sa Matka Svetla usmieva.

7712459326403406718467329406945746832958716503563474583465714383247465934587634592638306045037684501195643814992...

Nektár je boh!

Dvaja Lietajúci Draci sú na ceste z Modrej Lagúny.

Džínia, ako som ťa len mohol nechať odísť?

V plameňoch je moja duša, hľadím na slávu boha nektára.

Pravda a Oheň, Oheň a Pravda,

Kráčam po hrane,

Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!

Nektár je Boh!

Smrť neexistuje.

Nektár, či ne-nektár, Filadelfia Šesť bude horieť.

Váľam sa po zemi s bojovným bohom, navzájom do seba zúrivo búšime.

V plameňoch je moja duša, hľadím na slávu boha nektára.

Božsky rozzúrený.

Vrhám na jeho hlavu oheň.

Oheň vo Vyhniach Osudu? Nik iný ako boh nektára.

Jed do mojich očí. Kto ich potrebuje?

Explózia lávy do jeho kolien.

Keby som tak dokázal rozbiť jeho pancier!

Nádoby hnevu. Majstrovský úder do nosa. Tentokrát ho to bolí - naozaj bolí.

Vrieskajúci boh je ako dunenie hromu.

Rozpútal svoju zúrivosť.

Ale prečo museli zabiť Fridrika? A kto to urobil?

Nech ma len boh mláti, a ja sa zatiaľ potichu zmocním jeho sekery.

Poď, daj mi... udri si!

Tento svet je mojím svetom.

Sem patrím.

Daj mi! Poďme!

Nebesá bohov sú so mnou. Navždy. NAVEKY SO MNOU!

Mám ťa, ty nebeský bastard! Mám v ruke tvoju sekeru!

Zdvihol som ju, pripravený udrieť.

„Dosť!"

V oblaku prachu som znehybnel, držiac sekeru vo výške, zadržiavajúc úder.

Zadržiavajúc dych, bradatý boh na mňa hľadel, odhadujúc, čo asi urobím ďalej.

„Dosť!" Hrot-zopakoval Pán Gana. „Ak ho zasiahneš touto zbraňou, ublížiš mu."

„Ale... nechcel si práve to?" Hrot-opýtal som sa. „Nebolo celé toto cvičenie práve o tom?"

„Nie!" odvetil Pán Gana. „Keby bol chcel, tvoj protivník ťa mohol zabiť hneď na začiatku boja."

Pustil som sekeru z ruky. Ticho dopadla na zem.

Bojovný boh ma obdaroval jedným z tých nebeských úsmevov, ktoré obsahujú viac tajomstiev ako ľudská myseľ dokáže pochopiť za celý život.

Nekonečné ticho, najmenej dvojsekundové.

Potom urobil krok ku mne.

Zdvihol som päste, pripravený opäť začať.

Zastavil tam, kde bol. „Mier!" povedal rýchlo, aby sa vyhol ďalšiemu stretu. „Žeravá hviezda je tvoja, priateľu!"

Tak zrazu som bol jeho priateľ?

Toľkým veciam na svete bohov som stále nerozumel.

„Ako sú na tom tvoje oči?" pýtal sa.

Neveriaco som na neho hľadel. Potom som sa pozrel dole na sekeru. Ale nehľadel som cez svoje oči, ale cez víziu helmy.

Očami som videl len mraky. Boli nepekne spálené.

„Prežijem," povedal som, spočívajúc na ohni, v nádeji, že opraví zahmlenie, ktoré zahaľovalo môj zrak. „Tieto hosťovské telá sú oveľa odolnejšie, ako som si myslel. Ako je na tom váš nos?" opýtal som sa ho.

„To si urobil veľmi dobre!" povedal, viditeľne pobavený. „Môžem ti niečo ukázať?" Čakal, kým prikývnem. Potom podišiel ku mne a prstami mi rýchlo prešiel popred oči.

Zahmlenie zraku okamžite zmizlo. Ale náhly pokles akcie ma zanechal trasúceho sa.

„Moje meno je Kartendranath," povedal a jemne ma potľapkal po pleci.

Zahryzol som si do pery a snažil sa zakryť triašku. Použil som svoje bojovnícke triky a globálne odpojil všetky telesné vnemy. Ale po takomto nápore som si radšej ani nechcel predstavovať, koľko zlomených častí by som objavil pri podrobnej prehliadke svojho hosťovského tela.

S ďalším nebeským úsmevom do mňa Kartendranath ponoril svoje vedomie. Cítil som, ako mnou jeho prítomnosť rýchlo prechádza a opravuje moju energiu.

Triaška ma opustila. Nahradil ju úžasný pocit pohody. Moje telo bolo úplne obnovené.

Cítil som sa sviežo ako novorodenec. Mocný ako gigantický figovník života.

Bolo zjavné, že boh sa na mojich rozpakoch dobre baví. Hlasom pokušiteľa sa spýtal, „Mimochodom, vieš prečo je toto hosťovské telo také odolné?"

Potriasol som hlavou, podozrievajúc ho, že sa mi chystá uštedriť ďalší úder.

„Je to prosté! Pretože som ho urobil ja."

Civel som na neho v nemom úžase.

Mladistvo vyzerajúci boh sa rozrehotal. Viac už nepovedal, len sa otočil a odišiel.

„Ale..."

Mal som mu za moje telo poďakovať?

Keby som nedostal toľko úderov, celá situácia by mi pripadala božsky zábavná. Ale bohovia... taká bitka!

Všimol som si, že svoju zbraň nechal ležať na zemi. „Kartendranath!" zavolal som. „Zabudli ste si svoju sekeru!"

Boh sa otočil, „Nie. Trisek som priniesol tebe. Darček. Pre teba a tvojich priateľov so žltým diskom."

Rytieri?

Moje opravené hosťovské oči sa od úžasu rozšírili.

„Nemusíš mi ďakovať. Ale používaj ju opatrne!" Kartendranath zdvihol varovný ukazovák. „Je to veľmi nebezpečná zbraň." A rozrehotal sa hromovým spôsobom Bojovníkov, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!"

Potom sa odvrátil a rýchlo zmizol.

15.11 Prebudenie

Cez helmu sa moja myseľ a Nebesá Zjavenia stali jedným.

Hľadel som nahor, „Nebesá Zjavenia, ja patrím k vám. Naveky vekov."

Patril som k nim!

Poprvýkrát som niekam patril.

Boli to nebesá.

Dosť bolo prechádzky! „Zbohom, figovníky múdrosti, vrátim sa k vám."

O zlomok sekundy neskôr som sa už vznášal tristo zákonných stôp nad Elyaniným domom.

Nektár prenikol celou mojou bytosťou, bol som ním úplne opojený.

Dom navštívili dvaja bohovia. Cez helmu som dokázal vidieť odtlačok, ktorý po sebe zanechali. Mocní bohovia, žiariaci energiou Apolóna.

Elyani sa preniesla k potoku. Už na sebe nemala šaty lapis lazuli, ale iné, oveľa zložitejšie. Menili farbu v závislosti od toho, ako sa na ne pozeralo. Z výšky vyzerali byť modré ako nebo, s náznakmi vetra. Keď som k nej jemne dosadol, šaty sa zmenili na Bieleho Orla a zažiarili radosťou.

Elyani na mňa hľadela a jej tvár svietila zamilovaným úsmevom. „Helma supermysle, žeravá hviezda, trisek... vyzeráš, akoby si v tomto svete prebýval už celý eón."

Presne tak som sa aj cítil. „Toľko sa toho udialo, odkedy som odišiel!"

„Tu sa tiež veľa udialo. Urobila som ohromujúce objavy."

Vo svete ohňa môže byť zvedavosť všepohlcujúcou silou. „Povedz mi o tom! Ohúr ma!"

„Muž Hromu, drž sa svojej helmy!"

Bolo to skôr naopak, helma sa držala mňa.

Keď ju Pán Gana prvýkrát umiestnil na moju hlavu, myslel som si, že je to nejaký druh klobúka. Nebeská estetika, alebo možno etiketa. Čoskoro som si ale uvedomil, že neobsahovala len jednu vrstvu energie, ale pozostávala z mnohých koncentrických vrstiev. V úľovitej helme boli tisícky fólií a každá zotrvávala v krúživom pohybe. Ako som sedel po boku Pána Ganu, všetky vrstvy začali rotovať neuveriteľne rýchlo a ich energia sa spojila s mojím Hrotom a inými centrami nad mojou hlavou.

Prebudene, tak som sa cítil! Mojím Hrotom pretekal nektár. Život transcendentálny.

Vertikálny hrom je poznanie Nebies Zjavenia.

Prebudenie.

Prebudenie! Konečne som pochopil, čo tým Džervin myslel.

Cez helmu sa jasne ukázalo, že prebudený dokáže nahliadnuť do večnosti.

„Sadni si!" bohyňa ma hravo postrčila.

Masívny náraz. Skončil som vystretý na tráve. Ale hosťovské telo sa s tým vysporiadalo.

Zasmiala sa a klesla na kolená po mojom boku. Slnečnica k nej obrátila svoju tvár, odrážajúcu milión rokov radosti.

„Toto mi bohovia povedali: daiva..." začala, „daiva, ktorá nás sem priviedla bola súčasťou majstrovského plánu Synov Apolóna. Oni sú tí, ktorí zoslali orákulum, ktoré ma nominovalo ako vystupujúcu bohyňu."

Takže oni boli zodpovední za to orákulum?

„Ukázali, že majú vynikajúci vkus!" zažartoval som radšej.

„Ale to nebolo len kvôli mne! Chceli ma tu mať kvôli Teyani, Barkhan Zérovi, tebe, Džervinovi a... Zar, tento príbeh vôbec nie je taký, za aký sme ho považovali. Nemalo to nič spoločné s naplnením pradávnych atlantských zvykov. Ty a ja sme boli vybraní, aby sme sa zúčastnili mimoriadneho dobrodružstva - tréningu, ktorý má trvať tisíce rokov."

Helma ma posadila. „Tréning načo?"

„Pre Rytierov, pre začiatok! Synovia Apolóna nás chcú vytrénovať, aby sme potom my mohli vytrénovať Rytierov Apokalypsy. Rituál vystúpenia bol skúškou, v ktorej sa malo ukázať, či na toto dobrodružstvo máme potrebný rozmer."

Tento nechutný bordel len nato, aby si nás otestovali? To som dokázal len ťažko prehltnúť.

Mysľou mi prúdili trpké spomienky. Daiva, ktorá zo mňa urobila bezmocného pešiaka v nebeských hrách. Holma v agónii, v opatere Nepoškvrnených. Krásna Elyani mi bola vzatá, odsúdená na peklo, mučená elementálnym bahnom kráľovstva a premenená na mizernú trosku. Mesiace trápenia, láska rozdupaná, láska zničená. Hermína obetovala svoj život.

Prečo to muselo byť také špinavé? Kde bol zmysel?

Pravdaže, odhliadnuc od toho, že Hermína bola teraz so svojim anjelom vo Výšinách a Elyani sa znovuzrodila ako bohyňa.

„Vieme, čo sa stalo s Holmou?" opýtal som sa.

„Vydala sa na Veľkú Cestu. Bude nasledovať kolobeh inkarnácií, tak ako všetci ostatní v kráľovstve."

„Žeby sa bohom nepáčila?"

„Zar, bohovia s Holminým zlyhaním v rituále nemali nič spoločné! Vystupujúce bohyne po celom kráľovstve zlyhávali. Nie je chybou bohov, že atlantské polia sú už také prehnité."

„Ale prečo by bohom malo záležať na Rytieroch?"

Prečo by bohom malo vôbec záležať na ľudských bytostiach?

„Zar, Zar, otvor svoje srdce. Bohom na nás záleží. To, čo Synovia Apolóna naplánovali, je dávanie obrovského rozsahu. Ale cieľom je prebudenie ľudských bytostí, nie uľahčenie ich úloh."

997, všetky rekordy prekonané. Hiram, šampión triseku, je kráľom Miesta Bez Hraníc.

Prebudenie.

„Zar, ja som videla budúcnosť," Elyani manifestovala bielu ružu a vložila mi ju do ruky. „Bude mnoho bitiek, ktoré bude treba vybojovať. Za svetlo. Za tvojich priateľov bielej ruže. Bohovia nás chcú silných, aby sme mali čo dať."

Dávanie je privilégiom silných.

„Moji priatelia bielej ruže..." cez helmu som zachytil ich letmý obraz.

Filadelfia... vojny prehrmia, moja láska k tebe nie.

Rozsvietilo sa.

Milujúc Filadelfie celou mocou Nebies Zjavenia.

Uvidel som Filadelfie, mestá vo vesmíre. Na okraji priepasti. Tesne predtým, ako mali padnúť Ahrimanovým armádam. Iba zázrak by ich mohol zachrániť.

Legenda Rytierov.

Prstami som sa pohrával s trisekom pripnutým na opasku.

„Synovia Apolóna mi povedali, že Kartendranath ti chce zveriť trisek, ale iba ak ťa uzná za hodného," vyhlásila Elyani.

Bohovia, naozaj ma musel tak zmlátiť?

„Byť trénovaný bohmi, to musí byť... zaujímavé," premýšľal som. „Takže čo mám robiť s týmto trisekom?"

„Je to zbraň supermysle. Pre Rytierov."

Helma ukazovala gigantickú bitku. Vo vesmíre. Vtáky smrti a vtáky života. Všetkými smermi lietali obrovské ohnivé gule.

Cieľ 3, zničený. Cieľ 4, zničený. Cieľ 5, zničený... Serah! Serah, oni ustupujú!

Bod obratu v tretej bitke o Merkúr.

Cieľ 8, zničený. Cieľ 9, zničený... Oblaky ohňa a Orlove krídla, rozpútanie moci triseku.

Križovatka času.

Nesiem Elyani Nepoškvrnenú naspäť z Malchaskovej veže. Jej telo je zošúverené. Ľahké ako hrsť Orlových pier. Bezmesačná noc.

Letím na Skaléne 333, Merkúr v dohľade. Cieľ 11, zničený. Cieľ 12, zničený...

Víťazstvo. Víťazstvo planúce v mojom srdci ako nezdolateľný Plameň, Orol na Okraji Výšin.

Trisekom Hrot-trieštim nepriateľskú stíhačku za stíhačkou. Cieľ 14, zničený. Cieľ 15, zničený...

Nebesá horia ako krvavé slnko.

Základňa 7 Žeravým Hviezdam - 29 dier v ich obrannej línii. Zvládli ste to! Je koniec! Ustupujú na všetkých pozíciách.

Lavaš Bielemu Orlovi - to nie je ústup, to je debakel.

V hlavnej krypte Eisraimu bežím plnou rýchlosťou k pódiu, hrozí, že Elyani s Hermínou už-už pritiahnu záplavu elementálneho bahna. „Maryani! Potrebujem ďalšiu zlatú šachtu, rýchlo!" Z Nebies Zjavenia sa pozerá Kartendranath.

Filadelfia 34 v plameňoch. Filadelfia 55, malý oblak vesmírneho prachu. Filadelfia 6, zajatá Rexom. Všetky ostatné stanice nedotknuté. Po šiestich mesiacoch bojov sú Rexovi generáli na kolenách. Rytieri zvíťazili.

Filadelfský duch bol udržaný pri živote.

Cítim sa totálne divoko, nezastaviteľne. Cieľ 17, zničený. Cieľ 18, zničený... Za mnou slnečné záblesky... Nad mojou hlavou, Kartendranath tancuje vojnový tanec triseku.

Tancujúci boh je vesmír v pohybe. Nehybný ako ráno stvorenia.

Vízia skončila. Všetko stíchlo.

Ľahol som si na trávu a pozeral dohora, hľadiac na nekonečnosť.

Nebesá Zjavenia, nekonečný pokoj.

Sú úžasnejšie každou hodinou.

Živé. Úplné. Večné.

Chytil som Elyani za ruku, „Teraz si tam, kde patríš."

„To som," povedala a znela ako čierny panter. „Nech už to obnášalo čokoľvek, aby som sa sem dostala, bol to výraz najvyššej múdrosti. Toto je miesto, kde musím byť. Tu môžem byť živá."

Patriť. Magické slovo.

Znelo mi to dokonale pravdivo. „Elyani sem patrí!"

Nebesá Zjavenia to vedeli odjakživa.

„Dnes..." zaváhal som.

Ako som sa to chystal vysloviť, znelo to neuveriteľne. Neskutočne.

A predsa to bola pravda, vedel som to so vševedúcou istotou helmy.

Odvážne som pokračoval, „Dnes som urobil objav. Ja nepatrím do kráľovstva. A nepatrím ani sem. Tam hore!" ukázal som rovno nahor, „Tam patrím."

Nebesá Zjavenia. Som váš, naveky vekov.

Čudné, že som potreboval dostať taký výprask, aby som si to uvedomil.

Cítil som sa ako malé dieťa. „Myslíš, že je to možné?" nesmelo som sa opýtal bohyne. „Existujú ľudia, ktorí žijú v nebi?"

„V Nebesách Zjavenia sú myriady svetov."

Nekonečnosť svetov zhustená do vrcholu trojuholníka.

Prečo ich nevidím?

Ale ty ich vidíš!

Vedenie Hromu.

Explózia vízie.

Helma a Nebesá Zjavenia, večne v jednote.

Vyskočil som na nohy. Vertikálne v jednote s nekonečnosťou neba.

Spojený s nekonečnosťou. Sieť významu sa odhaľovala, začínala od Zlatého Štítu hore a prepájala všetky sféry.

Videné z Nebies Zjavenia, dávalo to dokonalý zmysel.

Každá jednotlivá vec.

Osud nebol určený daivou bohov. Bolo to prepojenie všetkých vecí, ktoré bohov inšpirovalo.

Každá jedna vec, ktorá sa nám prihodila, dávala zmysel, každá jedna sekunda nášho príbehu. Rovnako tak každá sekunda príbehu biliónov iných duší.

V tanci Boha má každý krok význam.

Ale iba pozorované z Nebies Zjavenia!

Poprvýkrát, odkedy som prišiel do tohto sveta ohňa, som z Elyani vycítil náznak smútku.

„Ty naozaj patríš do Nebies Zjavenia," povedala, vnímajúc večnosť v mojich očiach. „Boh vie, koľko svetov bude na konci medzi mnou a tebou!"

„Nie, tak to nebude!" Vzal som ju za ruku a pomaly s ňou tancoval. „Spomeň si na Orlove slová, keď sa Alsibyadi opýtala, či nás osud rozdelí."

Uviedla dokonalosť svojho tela do pomalého pohybu a zarecitovala, „Oddelí a neoddelí. Potom neoddelí a oddelí, ale nie tak ako si myslíte, pretože na konci neoddelí."

„Pravda, slovo za slovom!" Hrot-žasol som. „Oddelí a neoddelí: na začiatku sme boli od seba oddelení, a predsa bola moja podstata Lietajúceho Draka s tebou. A keby som nebol býval taký sraľo, Priestorová Matica ma mohla do tvojej izby zobrať každú noc! Teraz začína druhá časť príbehu, kedy 'neoddelí a oddelí'. Ty si bohyňa vo svete ohňa. Ja budem červ plaziaci sa v špine kráľovstva. Ale to nie je žiadne skutočné rozdelenie. Teraz viem, ako ťa ľúbiť, nech si kdekoľvek. Niekoľko vrstiev hmiel mi nemôže zabrániť cítiť tvoju prítomnosť. Budem s tebou tisíckrát viac ako keď sme ty a ja boli spolu."

Aj tak som vždy vedel, ako to urobiť.

Prosté pokračovanie zmluvy lásky, ktorú môj otec, Lietajúci Drak, uzavrel s Bielym Orlom.

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

Celým mojím srdcom, celou mojou mysľou. Som s tebou, aj keď som ďaleko.

Pohybom svojich rúk vytvorila Elyani hmlu, ktorá nás zahalila. Nežne sa opýtala, „A na konci?"

Zlato prvého rána, „Na konci sme jedno, stále, po celý čas! Ale koniec začal už veľmi dávno! Už je dokonaný."

Dych Výšin, nekonečnosť pod mojimi nohami, nekonečnosť nad mojou hlavou, už som si nebol istý, či som Lietajúci Drak alebo Biely Orol.

Teraz som pochopil, prečo Matka Svetla vždy chcela, aby som stretol Elyani: aby som mohol objaviť, že láska má tisíce významov.

Ony privádzajú stvorenie do večnosti.

Elyani sa učinila rozľahlou. Trik bohyne. Stála predo mnou a tancovala, a súčasne bola lesom a riekou, slnečnicou a každým jedným steblom trávy vo svete bohov.

„Takto ťa budú vnímať ľudia kráľovstva?"

„Nie," povedala a zniesla na mňa víziu. Odetá v dlhých bielych šatách, ktoré ponechávali jej plecia odhalené, držala vo zdvihnutej pravej ruke pochodeň. Pochodeň žiarila tisíckami lúčov svetla, inšpirácia pre myseľ a srdce, ohnivý entuziazmus. „Toto je obraz, s ktorým by sa ľudia kráľovstva mali usilovať spojiť, ak ma chcú dosiahnuť. Ak budú hľadať zdroj lúčov svetla, budú privedení k mystériám bohov," napovedala bohyňa. „Ďalší spôsob, ako ma dosiahnuť, je cez borovicový les. Keď ma budú volať pri meditácii nad borovicami, pri vciťovaní sa do ich esencie, privedie ich to k môjmu príbytku."

Vášnivá ašpirácia miliónov borovíc jednohlasne vzývajúcich Boha.

Elyani sa opäť učinila rozľahlou. Bola lesom gigantických figovníkov života a nekonečným pobrežím Prvotného Mora, zlatožltým ako dozretá kukurica. Bola Amaravati, zázračným hlavným mestom bohov a Tejovati, ohnivým mestom. Bola snehom, ktorý pokrýval horský masív okolo Mount Meru a riekami, ktoré stekali z hôr do mora.

Vo svojej horizontálnej rozľahlosti sa mi odovzdala.

Ja som sa stal nebesami, ležiacimi na nej.

Vo svete bohov existuje toľko spôsobov milovania.

Hľadiac na ňu, konečne som porozumel, čo je na úsmeve boha také mimoriadne. Odráža mystériá Nebies Zjavenia.

Usmievajúc sa nekonečnosťou... to je to, o čom bytie boha celé je!

Predtým ako som s ňou splynul, moje posledné slová boli,

„Bohovia sú múdri!"

15.12 Odchod Lietajúceho Draka

Elyani mala na sebe striebristé šaty. Dokonale ladili s vlnami Prvotného Mora.

Ja som medzi svojimi rukami držal žeravú hviezdu a hral som pre ňu.

Kráčali sme po piesku.

Pláž vyzerala tak odlišne, oproti tomu, čo som videl, keď som sem prvýkrát prišiel. Každé jedno zrnko piesku bolo ohnivým svetom samým pre seba, mysterióznym, hlbokým. Každá vlna niesla nový impulz tvorenia. Vánok šepkal pradávne mýty a tajné učenia. Vzduch dýchal poznaním všetkých vecí.

„Tu!" rozhodla Elyani.

Vrele som s ňou súhlasil. Bolo to miesto, kde mali pred šesťsto rokmi bohovia, Synovia Apolóna, poradné zhromaždenie. V priestore bolo ešte stále citeľné ich osvietené zvažovanie a vertikálnosť ich úsudku.

Sadli sme si do piesku, tvárou k Prvotnému Moru.

Prvotné More, ktoré sa stalo Elyani zakaždým, keď som sa s ňou miloval.

Žeravú hviezdu som nechal vznášať sa po mojom boku.

„Dám na ňu dobrý pozor," sľúbila mi Elyani. „Už som pre ňu v dome vytvorila špeciálnu miestnosť."

Čím ich počet dosiahol sedemdesiatštyri. Zakaždým, keď som išiel preč, Elyani do svojho domu pridávala nové miestnosti. No aj tak mal ten príbytok pred sebou ešte dlhú cestu, kým dosiahne štandard tohto sveta. Počet miestností v dome boha sa počíta minimálne na tisíce, pričom mnohé z nich sú svetmi sami o sebe.

Obrátil som sa k mojej bohyni, „Takže čo sa teraz bude diať s tebou?"

„Synovia Apolóna ma budú učiť o veciach tohto sveta. Ešte stále je tu toho toľko, čomu nedokážem porozumieť. Stále fungujem priveľmi ako ľudská bytosť, musím zmeniť kategóriu."

„Ľudské podmienené správanie a obmedzenia," usmial som sa úsmevom boha.

Ľudské bytosti boli príliš dlho otrokmi gravitácie. Vyžaduje to značnú zmenu postoja, kým dokážu vnímať realitu bohov.

Kútik jej božských úst sa nadvihol, „Keď boli u nás, Synovia Apolóna ma dvakrát prichytili, že žmurkám."

„Žmurkanie!" plesol som sa po svojom hosťovskom čele, tváriac sa rozhorčene, „Ako je to vôbec možné, že žmurkáš?"

Bohovia nikdy nežmurkajú! V ich svete, vždy keď uvidíte niekoho žmurkať, môžete si byť istý, že tam nie je veľmi dlho.

„Synovia Apolóna majú špeciálny proces, ktorý má za cieľ vymazať obmedzenia vštepené životom v kráľovstve," pokračovala Elyani. „Zhodou okolností, toto je jeden z dôvodov, prečo musíš odísť. Keby sme tu zostali spolu, zbaviť sa ľudského podmieneného správania by pre nás bolo oveľa ťažšie."

Pán Gana mi povedal viac-menej to isté. Povedal, že keď opustím tento svet, mám ísť navštíviť svojho otca, a trval na tom, že by som mal ísť bez Elyani. Z rovnakého dôvodu - keby sme Priepasť Hlbočiny prekročili spoločne, niesli by sme si so sebou priveľa z našej ľudskej podstaty. Znemožnilo by to úplne ponorenie sa, ktoré je potrebné pre plné spojenie s mojou podstatou Lietajúceho Draka.

Zostali sme ticho, s očami upretými na horizont. Bez žmurkania.

Mysľou mi prebiehali bizarné Kartendranathove slová, „Prečo by tento návštevník mal byť vôbec niekedy mojím bratom?"

Za jeho slovami bol kozmický zmysel, to som vedel.

„Kartendranath sa neplánuje inkarnovať ako ľudská bytosť a stať sa jedným z Bratov Rytierov, však nie?" spýtal som sa Elyani.

„Nemyslím si, že by sa chystal inkarnovať. Pán Melchisedek rozhodol, že boj proti Ahrimanovi má byť vykonaný členmi ľudskej hierarchie. Bohovia budú Majstrom Hromu a ľuďom Archívu asistovať pri vyučovaní Rytierov, ale nebudú namiesto nich bojovať."

Tak prečo potom Kartendranath spomenul, že by sme mohli byť bratmi?

Z vedenia helmy bolo evidentné, že sa to týka arcitajného bratstva, o ktorom mi Džervin nikdy nehovoril, a ktoré Melchard raz omylom predo mnou Hrot-spomenul.

„Mlč, muž Hromu!" Elyani zachytila môj sled myšlienok. „Tieto veci sú veľmi tajné."

Ona to vedela. Vedela o tom všetko.

„Príliš tajné pre mňa?" precvičoval som si úsmev, dobre si vedomý toho, že zanedlho sa ocitnem v putách ľudského tela.

„Synovia Apolóna nechcú, aby sa o tejto téme v kráľovstve vôbec diskutovalo. A tak, skôr ako ti o tom povedia, rozhodli sa počkať, kým sa nevrátiš naspäť."

„To vyzerá byť tajomstvo ako Drak!" potvrdil som tlesknutím. „Už teraz sa mi páči."

Letel k nám biely šíp svetla.

Patagendradas.

„Patagendradas, aké milé od teba, že si sa prišiel rozlúčiť." Vystrel som ruky pred seba a spojil ich do tvaru šálky. „Prosím, vták vysokej múdrosti, dovoľ mi dotknúť sa tvojich nôh."

Patagendradas pristál na mojich dlaniach. V zobáku držal vetvičku akácie.

„Vetvička akácie, symbol nesmrteľnosti duše!" Elyani na neho jemne dýchla. „Aké láskavé od teba, múdry vták."

„Takže sa vraciaš do kráľovstva, priateľu?" povedal Patagendradas svojimi očami.

„Nie ihneď. Najprv pôjdem navštíviť môjho otca, ktorý žije vo sférach diaľav, za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti. Pán Gana mi prikázal, aby som predtým, ako sa vrátim k svojmu majstrovi, išiel a ponoril sa do múdrosti Lietajúcich Drakov."

„Veľká je múdrosť Lietajúcich Drakov," povedal Patagendradas s údivom múdrych. „Ako dlho zostaneš mimo sfér Melchisedeka?"

„Eón, možno dva. Ale na tom nezáleží. Sféry mojich otcov sú od našich také vzdialené, že sa tam dá cestovať a vrátiť sa naspäť skôr, ako v kráľovstve uplynie menej ako sekunda. Niekedy sa dokonca stáva, že sa cestovateľ vráti skôr, ako odišiel."

„S týmto zmrštením času sme počítali, aby sme o niečo natiahli našich dvanásť hodín," povedala Elyani vtákovi.

„Múdro!" potešil sa Patagendradas. Potom pohliadol hlboko do mňa, „Priateľu, prišiel som ti povedať, že som pri hľadaní prorockej rady, ktorá by ti mohla pomôcť, nazrel do tvojej budúcnosti. A videl som dôležitú prácu, ktorú ty a tvoji priatelia máte v kráľovstve vykonať." Po odmlke múdry vták pokračoval, „Čakajú na teba veľké prekážky."

To som vedel až príliš dobre.

„Veľa vecí môže dopadnúť zle," prikývol som. „Môžeš mi poskytnúť nejaké tipy, Patagendradas?"

„Áno, priateľ môj. Mám jednu radu, ktorá pochádza priamo z vysokej prorockej múdrosti vtáčieho boha."

Počúval som ho z moci helmy.

Patagendradove oči sa zablysli, „Obor ti dal otrávený dar. Použi ho proti obrom!"

„Ja viem, kto je ten obor," povedal som mu. „Jeho meno je Perseps. A ten dar je kameň, ktorý je momentálne vo vrecku môjho hnedého rúcha v kráľovstve."

Z vedenia helmy sa ukázalo, že kameň obsahuje mnohé tajomstvá týkajúce sa Nefilim a ich polí.

„No jasné!" zvolal som, nadšený Patagendradovým skvelým zmyslom pre údiv. „Presne vidím, čo treba urobiť! Ďakujem ti, priateľ môj. Ďakujem ti!"

Patagendradas zo seba urobil plameň ašpirácie a nechal moju vďačnosť rezonovať so svojim bohom.

Také múdre.

Zo zvuku vĺn som pochopil, že nadišiel čas.

Držiac Elyanin pohľad, v srdci som pocítil vlnu smútku. „V tomto svete je toľko krásy."

„Kedykoľvek môžeš prísť a navštíviť ma v mojom dome!"

Objal som ju, zhustiac večnosť do jedinej sekundy.

Potom som si ľahol na piesok.

Elyani si sadla po mojej ľavici a chytila ma za ruku.

Patagendradas pustil vetvičku akácie na moje srdce. Potom sa išiel postaviť na moju pravú dlaň.

Hľadel som rovno pred seba, s očami upretými na Nebesá Zjavenia.

„Vrátim sa!" zaviazal som sa.

Zavolal som Priestorovú Maticu, „Tu je Zar, žiadam o diaľkovú navigáciu," a naladil som sa na energiu môjho otca.

Priestorová Matica ihneď odpovedala, „Lietajúci Drak lokalizovaný. Zahájte cestovanie podľa zámeru."

Elyani ma zľahka pohladila po tvári a zatvorila mi oči,

„Leť, Drak! Leť vysoko!"

~ Tak končí Kniha Sveta Bohov ~

Koniec Tretieho Zväzku

Samuel Sagan

Bohovia Sú Múdri

Z anglického originálu The Gods Are Wise,

preložil Ing. Peter Bezemek.

Vydal AEON GROUP, Banská Bystrica, v roku 2008.

Jazyková korektúra Mgr. Mária Bezemková.

Obálka, grafická úprava Ing. Peter Bezemek.

kontakt@aeon.sk

ISBN 978-80-89285-06-8

1 Podľa konvencie zaužívanej v Atlantských Tajomstvách by celá Kniha Sveta Bohov mala byť písaná kurzívou. Avšak kvôli lepšej čitateľnosti bol text ponechaný v normálnom type písma.

Table of Contents

Bohovia sú múdri.

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, apokalyptické časy

12 - Kniha Lietajúcich Drakov

12.1 Džex Belaran, tréningové centrum nefilimských Lovcov v kraji Snežných Hôr

12.2 Svätyňa Eisraimu

12.3 Alsibyadi Nezastaviteľná

12.4 Prvá správa pre Archívnu radu

12.5 Sladký Pán Melchisedek, aká noc!

12.6 Lietajúci Draci, časové okná a paralelnosť

12.7 Návštevník z Džex Belaranu

12.8 Zmätené časy

12.8 Hudba Lovcov

12.10 Zvuk Lietajúcich Drakov

12.11 Odpadlícki Lovci pripravení zaútočiť na Eisraim

12.12 Darček z Verzazyelovej svätyne

12.13 Noc Lietajúcich Drakov

12.14 Alsibyadi rozptýlená za sférami Veľkého Mravca

12.15 Henrik a Pelenor

12.16 Nech sú pochválení Anjeli Semena!

12.17 Tajomstvá Lovcov

12.18 Hrot, jed a trojuholníkové uzavretie

12.19 Hostina a pokúšanie Strážcu

12.20 Úžasné spojenia a žiaľ bez konca

12.21 Kuren-džaya, deň prvý

12.22 Ohlásenie príchodu Lietajúceho Draka

12.23 Tréning kuren-džaya

12.24 Pavúk v hrnci

12.25 Príchod tajného darčeka

12.26 Hudobné polia

12.27 Fridrik, ste mŕtvy!

13 - Kniha Stretnutí so Zlom

13.1 Hroziaca katastrofa

13.2 Poézia v diaľavách

13.3 Kniežací palác v Tomoristane

13.4 Stretnutie na okraji priepasti

13.5 Útok na základňu Líšok

13.6 Letmý záblesk mysle Strážcov

13.7 Orestov učiteľ v Hrome

13.8 Hračkou v rukách Kráľa

13.9 Svätyňa Eisraimu, kaplnka Správcov Polí

13.10 Presviedčanie temnej strany

13.11 Danagara, základňa Čiernych Lovcov

13.12 Zvábený použiť silu kameňa

13.13 Ahriman, Kráľ tohto Sveta

13.14 Ďalšie darčeky

14 - Kniha Rituálu Vystúpenia

14.1 Marínina modlitba k Apolónovi

14.2 Žatva po Ahrimanovi

14.3 Svet sa zmenil

14.4 Dúhový Vlnko

14.5 Prísaha Orla a Draka

14.6 Kvety pre Hermínu

14.7 Post-mortem stretnutia s Ahrimanom

14.8 V zovretí Ahrimana

14.9 Malý zlatý Drak

14.10 Ako by vyzeral svet bez filosteropov?

14.11 Štyria Hromu

14.12 Čierna substancia Ahrimana

14.13 Svätý Modrý Plameň

14.14 Vyvrúfuj ma, Drak!

14.15 Svet bohov, modré kaskády Života a Svetla

14.16 Konečne to prišlo!

14.17 Vlny katastrofy

14.18 Lorzenov výkrik

14.19 Choroba, ktorá vzišla z mlynov Zákona

14.20 Čerpanie z múdrosti Nagaov

14.21 Nefilimskí obri na ťažení

14.22 Svet bohov, na pobreží Prvotného Mora

14.23 Žatva po Ganovi

14.24 Iskra, ktorá darovala Život

14.25 Posledná noc s Elyani

14.26 Verdikt

15 - Kniha Sveta Bohov

15.1 Zrodená z Prvotného Mora

15.2 Stavanie Elyaninho domu

15.3 Taktné zrkadlo

15.4 Hyper-reálny svet ohňa

15.5 Pohľad nadol do kráľovstva

15.6 Patagendradov mýtus o rane

15.7 Kozmický tanec

15.8 Milovanie vo svete bohov, časť druhá

15.9 Pán Gana, zjavenie

15.10 Vzývanie sily nektára

15.11 Prebudenie

15.12 Odchod Lietajúceho Draka